Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 23146,89 доларів США, що за курсом 21,10 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.0.2015 року складає 488399,31 грн. за кредитним договором № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 10.08.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит від ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 09.08.2017 року та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Оскільки [PERSON] зобовязань за кредитним договором не виконав у нього перед позивачем станом на 09.06.2015 року виникла заборгованість загальним розміром 23146,89 доларів США. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Оскільки боржник та поручитель несуть відповідальність за невиконання зобовязання як солідарні боржники, позивачем на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконання зобовязань, проте, так як така вимога виконаною не була, позивач змушений звернутись в суд із позовом про солідарне стягнення заборгованості із відповідачів. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним. Просив визнати договір поруки за кредитним договором № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним та стягнути з судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп. Представник позивача в судове засідання зявився, первісний позов підтримав, проти задоволення зустрічного заперечив та пояснив, що згідно укладеного кредитного договору від 10.08.2007 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 20000 доларів СШАна термін до 09.08.2017 року, а відповідач [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Банк свої зобовязання за даною угодою виконав в повному обсязі та надав кредит у розмірі 20000 доларів США, відповідач же не здійснював погашення заборгованості у встановлені договором порядку та строки. В забезпечення виконання зобовязання за договором № LVH9GA00000122 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізичною особою [PERSON] було укладено договір поруки. При укладені договір поруки був підписаний повнолітньою, дієздатною особою, яка підтвердила, що ознайомлена з умовами кредитування та бере на себе зобовязання поручителя за даним кредитним договором. Відповідач [PERSON] діяв вільно, чітко усвідомлюючи в момент укладення договору обсяг взятих на себе зобовязань. Факт підписання договору в установі банку відповідач [PERSON] не заперечує, а посилається на те, що ніби-то не памятає, що саме він підписував. Крім того, договір було укладено у 2012 році, а зустрічний позов подано у 2016 році, після спливу позовної давності, яка встановлена у 3 роки. А тому просив стягнути з відповідачів кошти за кредитним договором та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти первісного позову заперечив та просив задовольнити зустрічний позов. Пояснив, що відповідач [PERSON] довідався про існування договору поруки у жовтні 2016 року. Підписувати договір поруки у нього наміру не було. Такий договір міг бути вчинений лише внаслідок помилки у 2012 році, коли він зі своїм вітчимом [PERSON] відвідував відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою реструктуризації боргу за кредитним договором № LVH9GA00000122. Підписавши якийсь папірець, [PERSON] вважав, ща це договір реструктуризації боргу, а тому не мав наміру бути поручителем, оскільки знав, що його мати [PERSON] є майновим поручителем за даним кредитним договором. Працівник банку не пояснив йому значення даного правочину, права та обовязки сторін, не надав йому другий примірник такого договору. Його довіритель помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а тому вважає, що такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № LVH9GA00000122, згідно умов якого позивач надав останньому кредит у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 09.08.2017 року, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати боржник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору. У відповідності до положення ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Оскільки банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, а [PERSON] таких у свою чергу не виконав у нього перед позивачем станом на 09.06.2015 року виникла заборгованість загальним розміром 23146,89 доларів США, з яких 18298,54 доларів США заборгованість за кредитом, 2225,79 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 495,10 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 1013,94 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, що стверджується відповідним розрахунком заборгованості. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між позивачем та [PERSON] 14.09.2012 року було укладено договір поруки, про визнання якого недійсним звернувся представник відповідача [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоду. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Верховний Суд України в Постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 звернув увагу на те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як зазначив представник позивача та не заперечив представник відповідача [PERSON] [PERSON], відповідач [PERSON] підписав договір поруки, як поручитель перед кредитором за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, укладеним між Банком та Позичальником. Як вбачається з матеріалів справи, у договорі поруки, у п. юридичні адреси та реквізити сторін, чітко зазначено найменування сторін договору «Кредитор» та «Поручитель», де і поставив свій підпис відповідач [PERSON] Посилання представника відповідача на нерозяснення змісту договору та ненадання другого примірника договору не може братися до уваги судом як на підставу помилки та оспорювання договору. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представником [PERSON] не надано жодного доказу про відсутність ліцензії ПАТ КБ "ПриватБанк" на видачу коштів в іноземній валюті, а тому суд такі посилання до уваги не прийняв. Доказів укладення договору поруки внаслідок помилки суду надано не було, а тому підстави для оспорування правочину відсутні. З вищевикладеного суд не вбачає підстав застосування строків позовної давності, які відповідачем [PERSON]пропущені без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, до кредитного договору № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року було укладено додаткові угоди від 13.12.2007 року та 14.09.2012 року. Посилання представника відповідача [PERSON] на неможливість прочитання даних додаткових угод не можуть братися до уваги судом, оскільки не відповідають дійсності. Наявні в матеріалах справи копії згаданих вище додаткових угод виготовлені у спосіб, який дозволяє їх читати. Згідно до ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Згідно п.6 договору поруки, поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені у письмовій вимозі кредитора протягом пяти календарних днів з моменту її отримання. Позивачем було направлено на адресу відповідачів письмові вимоги із зазначенням невиконаних зобовязань за кредитним договором, однак такі відповідачами виконані не були. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. За змістом ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається, позивач просить стягнути кошти за курсом НБУ у національній валюті, а тому посилання представника відповідача [PERSON] на порушення вимог закону при видачі кредиту саме в іноземній валюті та відповідно неможливості виконаня такого договору, суд до уваги не приймає. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при задоволенні первісного позову з відповідачів в рівних частках, оскільки солідарне стягнення судового збору не передбачено, на користь позивача необхідно стягнути 3654,00 грн. судового збору. Крім того, оскільки відмовлено у задоволенні зустрічного позову, тому сплачений судовий збір не підлягає стягненню.

Outcome: approved