Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 05 липня 2013 р. вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис № 456. Сімейне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з різними поглядами на життя та несумісністю характерів. Протягом останніх двох років відносини між сторонами істотно погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сім'ї; він не здатен підтримувати моральну атмосферу у сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові та поваги. З ініціативи відповідача в сім'ї постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стає їхній з позивачем неповнолітній син, що негативно впливає на його психологічний стан та спричиняє душевні страждання позивачу. Сторони разом проживають, мають спільне господарство, однак з січня 2015 року не підтримують шлюбні стосунки. Від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Позивач просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2 000 гривень, щомісячно, до досягнення ним повноліття, оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу на його утримання не надає. В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила суд шлюб між сторонами розірвати, так як подальше збереження шлюбних відносин неможливе. Основною причиною розірвання шлюбу позивач зазначає зловживання відповідачем алкогольними напоями. Крім того, [PERSON] просила суд щомісячно стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття у розмірі 2 000 гривень щомісяця, оскільки питання щодо його утримання між нею та відповідачем не узгоджено. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу та викиданих позивачем обставин заперечив в повному обсязі, вважав, що подальше існування сім»ї можливе. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який 05 липня 2013 року зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис № 456. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з січня 2015 року, хоча вони і проживають спільно. Позивач категорично заперечувала щодо подальшого існування сім»ї, вважаючи, що чоловік і жінка не можуть бути примушені до перебування у шлюбі, підтримання сімейних стосунків без наявності обопільної згоди. Через зловживання відповідачем алкогольними напоями подальше існування сім»ї не можливо, оскільки це негативно впливає на психологічний стан в сім»ї та рівень авторитету батька для дитини. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на віьній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Як зазначалось судом вище, позивач заперечувала подальше існування сім»ї в зв»язку з відсутністю бажання на її збереження та зловживання відповідачем алкогольними напоями. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подальше існування сім»ї впливає на права обох сторін, психологічний стан позивача та неповнолітньої дитини і позбавить можливості сторони влаштувати інше сімейне життя, в зв»язку з чим вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що питання щодо утримання неповнолітньої дитини між позивачем та відповідачем не узгоджено. Згідно з ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів у даній справі суд враховує матеріальне становище платника, який офіційно працює, не має інших аліментних зобов»язань, на його утриманні не перебувають інші особи, оскільки доказів на спростування зазначених обставин не надано. Крім того, суд враховує розмір доходів позивача, яка згідно наданої нею інформації отримує щомісячний дохід близько 1 500 гривень. Суд враховує позицію відповідача щодо пред»явленого позову в частині стягнення аліментів, а саме щодо його згоди сплачувати аліменти щомісячно, однак в меншому розмірі, ніж визначено позивачем. Суд бере до уваги, що відповідно до вимог чинного законодавства утримувати неповнолітню дитину є обов»язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Також суд приймає до уваги розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця для забезпечення її харчування і придбання предметів першої необхідності. Оскільки суду не надано документів про стан здоров»я сторін та їхньої дитини, суд не досліджує зазначені обставини справи. Відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин, утримання неповнолітніх дітей є обов»язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька або матір в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Беручи до уваги викладені обставини, аналізуючи всі зібрані у справі докази, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини в частці від доходу, оскільки відповідач має постійне місце роботи і дохід, в розмірі 1\\4 частка від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Оскільки суду з боку позивача не надано доказів на підтвердження розміру витрат, які вона несе на утримання неповнолітнього сина, а також зважаючи на розмір доходу, який отримує відповідач, суд вважає, що розмір аліментів, пред»явлений до стягнення з відповідача, є необгрунтований і недоведений позивачем, в зв»язку з чим в цій частині у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в доход держави.

Outcome: approved