Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити майно, що є їх з відповідачкою [PERSON] спільною сумісною власністю, визнавши за ним, [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.07.2006 року він, [PERSON], вступив до шлюбу з відповідачкою, [PERSON]. Від цього шлюбу вони мають дитину: - доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.02.2014 року(справа № 320/712/14-ц) шлюб,зареєстрований між ним та відповідачкою, був розірваний. За час проживання у шлюбі, за їх сумісні з відповідачкою кошти, була придбана квартира [ADDRESS], та відповідно договору купівлі-продажу квартири, був оформлений на відповідачку. Після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою [PERSON] стали виникати суперечки щодо порядку користування та володіння вищевказаною квартирою. Вирішити спірне питання з відповідачкою у добровільному порядку неможливо, тому позивач був змушений звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. В судовому засіданні позивач, підтримав свої вимоги та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що позивач по справі [PERSON] має право на частку квартири, але не ?, як позивач вказує в своєму позові, тому як при покупки квартири ним була сплачена менша сума, а саме: 5 000 доларів США, а нею, відповідачкою по справі [PERSON], була сплачена більша сума, а саме: 17 500 доларів США. Тому вона йому згодна на те, щоб суд присудив позивачу менш ніж чим ? частина квартири, на підставі того, що позивач при покупки квартири вклав менше грошових коштів, чим вона. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 14.07.2006 року [PERSON] та [PERSON], вступили до шлюбу, про що мається актовий запис № 573 в відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного Запорізької області, (а.с.8). Від шлюбу сторони мають дитину: - доньку [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження, (а.с.9). Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.02.2014 року (справа № 320/712/14-ц) шлюб, зареєстрований між сторонами по справі, був розірваний, (а.с.10). За час проживання у шлюбі, за сумісні кошти, сторонами по справі, була придбана квартира [ADDRESS], про що свідчить копія договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2006 року, р.№ 6198, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та оформлений на відповідачку [PERSON], (а.с.11-12). Згідно п. 3.1. даного договору право власності на придбану квартиру виникає у Покупця після проведення державної реєстрації договору. 04.01.2007 року договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в КП «ММБТІ», що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 15475831, (а.с.13). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у випадку поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісно придбаного майна або його поділ сторони не укладали. З матеріалів справи вбачається, що позивач вимагає поділу спільного сумісного майна подружжя. Згоди на добровільний поділ майна позивач від відповідачки не отримав. Сторонами не оспорювали, що квартира [ADDRESS] придбана ними за період спільного подружнього життя та є їх спільною власністю. Згідно п. п. 23, 25 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, транспортні засоби. Суд вважає доказаним той факт, що майно перебуває у спільній власності подружжя, оскільки відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки позивач був змушений звернутися з позовом до суду, ним були понесені судові витрати по сплаті судового збору. Відповідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Так позивачем при подачі позову сплачено судовий збір в розмірі 542 грн. 88 коп., що підтверджується відповідними квитанціями, та згідно вимог до ст. 88 ЦПК України, сума судового збору в розмірі 542 грн. 88 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON], такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved