Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що у квітні 2013 року відповідач позичив у нуго 50\~000 доларів США, що підтверджується його розпискою від 03.04.2013 року. В подальшому, протягом 2013-2014 років відповідач додатково брав у нього кошти у борг, внаслідок чого його заборгованість станом на 13.11.2014 року склала 72\~000 долари США. Сторони домовились, що кошти надаються строком на один рік, і мають бути повернуті боржником на першу вимогу кредитора. На вимоги позивача від 06.01.2015 року щодо повернення коштів, відповідач повідомив, що визначитися з датою повернення боргу зможе до 12.01.2015 року, про що надав розписку. Після цього він на телефонні дзвінки не відповідає, на письмову вимогу, яку він отримав 12.02.2015 року також відповіді не дав. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 72\~000 доларів США, що в еквіваленті національної валюти за офіційним курсом НБУ становить 1\~551\~883 грн. ( 72\~000 долари США х 21,553929 грн./$). В судовому засіданні позивач, будучи допитаним у якості свідка, та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені вище. При цьому подали до суду уточнену позовну заяву, в якій просили стягнути з відповідача на користь позивача 1\~527\~892 грн. боргу за договором позики, та 45\~837 грн. (3% річних від простроченої суми) та судовий збір. [PERSON] підтвердив, що суму 65000 доларів США він позичав відповідачу у два рази: спочатку 50000 потім ще 15000. Останні перепозичав у [PERSON] Відповідач написав розписку про отримання цих коштів, але до цього часу не повернув їх. Зазначив, що він позичав кошти [PERSON] як фізичній особі, і куди той мав їх спрямовувати, це вже не його справа. Він до будь-якого спільного підприємства справи не мав. Відповідач у судове засідання не з*явився. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Стверджував, що надання грошових коштів (позики) у вигляді доларів США є за своєю правовою суттю валютною операцією. На день отримання позики курс іноземної валюти становив 7,99 грн. за 1 долар, а на сьогоднішній день 23,51 грн. Тобто існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за договором позики. Крім того, [PERSON] діяв не як фізична особа, а як посадова особа Спільного українсько-італійського підприємства «Прогресо-Італія» (кошти брались на потреби цього підприємства), до якого і мав бути спрямований зазначений позов. Фактично [PERSON] визнає, що отримав у якості позики від позивача 50000 доларів США. Про що написав розписку. Позовні вимоги на цю суму він визнає, але за розрахунком курсу долара, який існував на час отримання позики, відповідно в еквіваленті до гривні він визнає борг у 400000 грн. Крім того, представник позивача зазначив, що фактично договір позики не був укладений, так як письмової форми, як ще передбачено ЦК України, не було дотримано. Само по собі розписка не є таким договором. Вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами, як фізичними особами, виникли правовідносини, що регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України «Позика»: у квітні 2013 року відповідач позичив у позивача 50\~000 доларів США, 03.07.2013 додатково взяв ще 15 000 доларів США, що підтверджується його розпискою від 03.04.2013 року та 03.07.2013 року. Зі змісту розписки: Я, [PERSON] взял в долг 50000 $ (пятдесят тысяч дол.) у [PERSON] для нужд про-ва СП «Прогрессо-Италия». Все ранее выданные расписки считать недействительными. 03.07.2013 г. 03.07.2014 взял 15000 $. Оплату гарантирую». Тобто всього, згідно розписки, відповідач отримав від позивача 65\~000 доларів США. Зазначена сума ним до цього часу не повернута позивачу. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В даному випадку суду представлено розписку позичальника про взяття [PERSON] в борг від [PERSON] 50 000 доларів США 03.04.2013 року, ще 15\~000 доларів США 03.07.2013 року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргову розписку, судом встановлено, що за своєю правовою природою вона, під час її написання, визначалась сторонами на підтвердження укладення договору позики та отримання грошей за ним. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до досліджуваних судом документів (розписок) сторони укладали між собою договір позики у доларах США, які і підлягали поверненню. Проте, оскільки примусове стягнення коштів можливе лише у національній валюті, тому, позивач і ставив питання стягнення коштів у еквіваленті до національної валюти. Розписку, надану суду, позивач та відповідач вважали документом, що підтверджує укладенні договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом як самого факту укладення договору, так і факту передачі грошової суми позичальнику, відповідно зазначену розписку можливо вважати договором позики щодо отримання [PERSON] від позивача грошових коштів загальною сумою 65\~000 доларів США. 18.11.2014 року відповідач надав розписку про те, що до 14.11.2014 року дасть відповідь про повернення 72\~000 доларів США боргу, розпискою від 06.01.2015 року зобовязався дати офіційну розписку про повернення боргу 12.01.2015 року. Представник відповідача у судовому засіданні самого факту укладення зазначеної угоди не заперечив. Хоча заперечив суму позики, стверджуючи, що до уваги слід брати лише суму у 50000 доларів США. Решта 15000 доларів США була прописана у розписці на вимогу позивача, і грошей за цією частиною розписки його довіритель не отримував. Зазначене суперечить самому тексту розписки, де чітко зазначено самим відповідачем «взял в долг». Подальше написання ним розписок щодо терміну погашення боргу також підтверджує факт укладення договору позики між сторонами, хоча і без дотримання його письмової форми. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Ч.2 ст. 625 ЦК України визначено, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до наданого суду курсу валют станом на 08.04.2015 року 100 доларів США дорівнює 2350,6033 грн. Відповідно сума основного боргу за договором позики становить 1\~527\~892 грн. 3% річних від простроченої суми становлять 45\~837 грн. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає у сплачена сума судового збору - 3654 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved