Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2007 року є власником будинку [ADDRESS]. Відповідач з моменту реєстрації 26.10.2013 року по 31.12.2013 року у будинку мешкав та сплачував комунальні послуги. З 01.01.2014 року по теперішній час відповідач у будинку не мешкає, речей його немає, з реєстраційного обліку за вказаною адресою до теперішнього часу не знявся. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Відповідно до вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, вислухавши пояснення позивача, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2007 року, належить будинок [ADDRESS] (а.с.5). Як вбачається з копії домової книги для прописки громадян, які мешкають у будинку [ADDRESS], зареєстрований позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.7-11). Згідно акту про фактичне не проживання Комітету мікрорайону № 6 Краматорської міської ради № 01-29/2136 від 18.09.2014 року відповідач [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 01.01.2014 року (а.с.12-13). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При таких обставинах, відповідачку слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS]. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. На підставі викладеного й

Outcome: approved