Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про витребування від [PERSON] грошових коштів в розмірі 16000,00 дол. США, що в еквіваленті становить 127840,00 грн. та повернення вказаної суми [PERSON]. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.02.2014 року у задоволенні позову [PERSON], до [PERSON], про витребування безпідставно набутого майна, відмовлено (а.с. 113-118). Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2014 року залишено без змін (а.с. 150-151). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.12.2014 року, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.02.2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28.05.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 190-193). Під час нового розгляду справи судом першої інстанції позовні вимоги не змінювалися. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач разом зі своєю дружиною мали намір придбати квартиру. Наприкінці вересня 2006 року вони знайшли квартиру, яка задовольнила їх вимоги, а саме: квартира [ADDRESS]. До укладення договору, позивач попередньо передав продавцю, [PERSON] суму коштів за купівлю-продаж квартири в розмірі 16000,00 дол. США, що еквівалентно на час укладання договору 80800,00 грн. На підтвердження вищевикладеного, відповідачем надана розписка про отримання коштів. Між сторонами 06.10.2006 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Незважаючи на те, що відповідач відповідно до умов розписки отримала від позивача 16000,00 дол. США, однак продаж квартири відповідно до п. 6 договору вчинено за домовленістю сторін за 15628,00 грн. Рішенням суду договір купівлі-продажу квартири визнано частково недійним та покупцем квартири визнано [PERSON] та визнано за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. У вищевказаному судовому рішенні встановлено, що фактично продаж квартири здійснено за 15628,00 грн. За таких обставин, позивач вважає, що [PERSON] повинна повернути [PERSON] безпідставно одержані грошові кошти в розмірі 16000,00 дол. США, сплачених останнім згідно розписки за купівлю-продаж квартири. Проте, відповідач на неодноразові звернення про повернення сплаченої суми коштів по договору купівлі-продажу квартири не реагує. В судовому засіданні 29.01.2015 року та 07.04.2015 року позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Позивач в судове засідання, призначене на 23.04.2015 року не з'явився, подав до суду заяву (вх. № 14091 від 23.04.2015 року) про розгляд справи без його участі, вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 246). Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 29.01.2015 року, 24.02.2015 року та 16.03.2015 року повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 200, 212, 223). В судове засідання, призначене на 07.04.2015 року та 23.04.2015 року відповідач також не з'явилася. Судова повістка у даній справі про виклик до суду повернута на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 240, 245). Поштова кореспонденція судом направлена на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві та за якою відповідача зареєстровано за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Кіровоградській області (а.с. 17, 244). Відповідно до статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, судові повістки надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місяця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Також, відповідача про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 23.04.2015 року повідомлено телефонограмою (а.с. 243). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його адвоката, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. За змістом положень статей 3, 4 та 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні інтереси у спосіб, визначений законам України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2006 року укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 6 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 15628,00 грн., які продавець одержала повністю до підписання цього договору (а. с. 14). Разом з тим, [PERSON] одержала від [PERSON] плату за продану квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в розмірі 16000,00 доларів США, про що свідчить розписка, підписана сторонами, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 99). Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.05.2009 року (а.с. 7-9), залишеним в силі ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2011 року (а.с. 12-13) визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 06.10.2006 року між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лимар Оксаною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 3312, а саме в частині визначення покупця. За договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеним між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2006 року та посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лимар Оксаною Анатоліївною, зареєстрованим в реєстрі № 3312, покупцем визнано [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.05.2009 року вбачається, що [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що належну квартиру [NUMBER], що знаходиться в будинку [ADDRESS], вона продала за 16000,00 дол. США, які вона від нього отримала за розпискою, відтак ніяких претензій не має. Пізніше [PERSON] свої покази змінила та вказувала на те, що підпис на розписці їй не належить, а судами розписку визнано неналежним доказом, ніяких грошей вона від [PERSON] не отримувала, крім тих, що зазначені в договорі купівлі-продажу. В зв'язку з чим, ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.09.2013 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу (а.с. 50-51). Відповідно висновку експерта Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром почеркознавчої експертизи № 311 від 17.12.2013 року, підпис розташований під прізвищем «[PERSON]» у розписці про отримання [PERSON], [INFO] від [PERSON] плати за продану квартиру за адресою: [ADDRESS] в розмірі 16000,00 дол. США, виконаний [PERSON] (а. с. 75-78). З правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02.10.2013 року справа № 6-88цс13, а також правових висновків, зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.10.2014 року слідує, що стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України визначає, що безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із частиною 1 статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до частин 1, 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Аналіз вищенаведених норм законодавства дозволяє зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Загальна умова частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зважаючи на те, що розписка є лише доказом у справі, яка може бути підставою для підтвердження одних обставин у справі або спростування інших, та відповідно до положень статті 212 Цивільного процесуального кодексу України не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює вказаний доказ у сукупності з іншими доказами, що має значення для вирішення спору. Таким чином, судом встановлено, що розписка, яка підтверджує отримання [PERSON] коштів від [PERSON] за продаж належної їй квартири у розмірі 16000,00 дол. США є належним письмовим доказом по справі. Відсутність в розписці дати її написання не є підставою вважати, що дана розписка написана під час подачі позову до суду з метою створити штучні докази, а не під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Крім того, зміст розписки не суперечить оспорюваному договору купівлі-продажу, де ціна продажу вказана у розмірі 15628,00 грн., оскільки у висновку експерта встановлено, що підпис на розписці належить [PERSON], а адреса предмета договору зазначена в розписці та договорі купівлі-продажу квартири співпадає. Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з частинами 1, 2 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем в судовому засіданні не спростовано обставини, викладені в позовній заяві, суд вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для набуття грошових коштів так як розписка про отримання грошових коштів дійсна та обставини, зазначені на підтвердження своїх заперечень відповідачем не доведено. Отже суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог за статтею 1212 Цивільного кодексу України, заявлені у позові наявні. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved