Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4200 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 29.06.2000 року він придбав житловий будинок під [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений між ним та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в письмовій формі та відповідно з вимогами, встановленими ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на товарній біржі УТБ «Іикопмарк-контракт», реєстраційний номер 57. Вказаний вище договір був зареєстрований в Кіровоградському технічному бюро інвентаризації. Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22.02.2016 року по справі №390/2567/15-ц визнано дійсним вказаний договір купівлі продажу житлового будинку. Відповідно до витягу з ДЗК про земельну ділянку № НВ-3502934732016 від 14.07.2016 року земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Державного акту від 0 7.06.2000 року, [NUMBER]; а, відповідно до витягу з ДЗК про земельну ділянку №НВ-350293474201б від 14.07.2016 року земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4200 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Державного акту від 07.06.2000 року [NUMBER]. Отже, вважає, що він набув право власності в порядку ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України на вказані земельні ділянки та просить суд задовольнити позов. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали до суду письмові заяви про визнання позову та проханням розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через оголошення в газеті «Народне слово» № 46 від 17.11.2016 року, причини неявки суд не повідомив. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.06.2000 року позивач [PERSON] придбав житловий будинок під [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в письмовій формі та відповідно з вимогами, встановленими ст. 15 Закону України "Про товарну біржу'", зареєстрований на товарній біржі УТВ «Інкопмарк-контракт», реєстраційний номер 57. Сторони взяті на себе зобов'язання виконали, а саме: відповідачі передали житловий будинок, а позивач сплатив гроші в обумовленій сумі. Вказаний вище договір був зареєстрований в Кіровоградському технічному бюро інвентаризації. Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22.02.2016 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним було задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який укладений 29 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстрований Універсальною товарною біржею «Інкопмарк контракт», реєстраційний номер №57. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 04.03.2016 року. Відповідно до витягу з ДЗК про земельну ділянку № НВ-3502934732016 від 14.07.2016 року земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Державного акту від 0 7.06.2000 року, [NUMBER]; а, відповідно до витягу з ДЗК про земельну ділянку №НВ-350293474201б від 14.07.2016 року земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4200 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Державного акту від 07.06.2000 року [NUMBER]. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно п.7 ППВС України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом, зокрема, визнання прав. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п.18 ППВС України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК. Відповідно до правового висновку Верховно Суду України у справі № 6-253цс16 від 13.04.2016 року, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі 6-2цс15 від 11.02.2015, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вказане,

Outcome: approved