Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому, з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником вказаної квартири згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.04.2013 р., в квартирі також прописані колишні власники - відповідачі по справі, однак відповідачі по справі до теперішнього часу не знялись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні цією квартирою. В судовому засіданні позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, остаточно просила суд частину позовних вимог, а саме щодо зобов'язання Суворовського районного відділу управління державної міграційної служби України в Херсонській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів - залишити без розгляду, іншу частину позовних вимог підтримала в повному обсязі та просила визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS]. Відповідачі 1,2 в призначений час в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить оголошення в засобах масової інформації, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач-3 в судове засідання не з'явився, надав лист про розгляд справи без його участі, при розгляді справи поклався на розсуд суду. Враховуючи, що позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів. Ухвалою суду від 11.08.2014 року частину позовних вимог було залишено без розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1060 від 19.04.2013 року, виданого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Дані обставини також підтверджуються протоколом № 2213062 від 10.04.2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки та належить [PERSON] Як вбачається з пояснень позивача, відповідачі до теперішнього часу зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи, а саме довідкою № 2253 від 24.10.2013 року виданої КП "Центр" ВК ХМР та відповідачем не спростовується, у зв'язку з чим порушуються права позивача, як власника зазначеної квартири. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Так, власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). Встановлено, що позивач набула право власності на спірну квартиру в результаті її придбання на прилюдних торгах, які не визнані судом недійсними. Таким чином, з моменту продажу спірної квартири право власності відповідача [PERSON] є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування квартирою, яка нерозривно пов'язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім»ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. За таких обставин єдиним власником спірної квартири є позивач [PERSON]. Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є єдиним власником спірної квартири в якій відповідачі залишаються зареєстрованими й на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на неї відповідачем [PERSON], й відповідно після припинення права користування спірною квартирою колишнім власником та членами його сім»ї, чим порушують право власності позивача, тому позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житлом ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved