Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про позбавлення права власності, посилаючись на те, що 27 травня 2011 р. рішенням Приморського районного суду м. Одеси зобов'язано Приморську районну адміністрацію міста Одеси укласти з відповідачем [PERSON] договір найму житлового приміщення, а саме квартири під номером [ADDRESS]. На підставі зазначеного рішення Приморського районного суду м. Одеси відповідач [PERSON] уклала договір найму на спірну квартиру, зареєструвала у цій квартирі своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на постійне місце проживання, а в подальшому на малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] її приватизувала. Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 р., яке постановлено за апеляційною скаргою позивача, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2011 р. скасовано. Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 р. переглядалось 25 липня 2013 р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ і залишено в силі. Позивач вважає, що виникнення права на користування з реєстрацією в спірній квартирі місця проживання [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та приватизація цієї квартири малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] здійснені всупереч чинному законодавству, що порушує права позивача як забудовника території, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] з відселення громадян з цього будинку, оскільки безпідставно збільшується кількість громадян на відселення. Позивач просить суд позбавити [PERSON] и [PERSON] права власності на квартиру під номером [ADDRESS], визнавши недійсним видане 17 серпня 2011 р. департаментом міського господарства Одеської міської ради свідоцтво про право спільної часткової власності на зазначену квартиру, а також визначити відповідно до ст. 217 ЦПК України порядок виконання рішення суду, вказавши, що воно є підставою для зняття з реєстрації місця проживання з цієї квартири [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Додатково вказав що у спірному приміщенні відповідачі фактично не проживають, тому як воно не є житловим по статусу та не придатне до житла. Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2011 р. зобов'язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з відповідачем [PERSON] договір найму житлового приміщення, а саме квартири під номером [ADDRESS]. На виконання зазначеного рішення Приморського районного суду м. Одеси Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження від 30.06.2011 р. № 591, про укладення договору найму житлового приміщення з відповідачем [PERSON] на спірну квартиру. Тобто право на користування спірним приміщенням виникло на виконання рішення суду. Далі рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 р., яке постановлено за апеляційною скаргою позивача, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2011 р. скасовано. Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 р. переглядалось 25 липня 2013 р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ і залишено в силі. Так, Апеляційним судом встановлено та не підлягає додатковому доказуванню, що з матеріалів справи вбачається , що: «позивачка є власником двохкімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 16 грудня 2010 року . За ствердженням позивачки для поліпшення своїх житлових умов вона зайняла пустуючи квартиру №7-а в зазначеному будинку, який відноситься до житлового фонду місцевої ради. Суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира не надавалася позивачці в порядку, передбаченому ст..ст. 51,58 ЖК України, ордер на жиле приміщення не видавався. Тому відсутні підстави, передбачені ч.2 ст. 61 ЖК України для укладення позивачкою договору найму житлового приміщення.» Далі на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 р. розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 07 серпня 2013 р. № 430, скасовано вищевказане розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.06.2011 р. № 591, в частині укладення договору найму з відповідачем [PERSON] на квартиру під номером [ADDRESS] та видачі особового рахунку на склад родини 1 особа. Також, розпорядженням Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 16 серпня 2013 р. № 138, скасовано розпорядження органу приватизації від 17 серпня 2011 р. № 219100, про передачу у приватну спільну часткову власність [PERSON] и [PERSON] в рівних частках квартири [ADDRESS]. Згідно з рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 р. суд першої інстанції безпідставно зобов'язав Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з відповідачем [PERSON] договір найму житлового приміщення в квартирі 7 «а». Оскільки, укладення договору найму відповідачем [PERSON] на спірну квартиру є безпідставним, то реєстрація у зазначеній квартирі як місця проживання відповідача [PERSON] так і місця проживання її малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] є також безпідставною, так як не відповідає ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Зважаючи на вимоги ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, то приватизація спірної квартири малолітніми дітьми [PERSON] и [PERSON] є безпідставною. Таким чином, обставини справи вказують на те, що приватизація спірної квартири суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації відмовятися від належній дитині майнових прав.Таким чином приватизація житла є реалізацією особи на безоплатне відчуження на свою користь квартир де вони постійно проживають у власність.У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку що, [PERSON] та [PERSON] на час реалізації права на приватизацію не мали самого права на приватизацію спірної квартири, що витікає з рішення Апеляційного суду від 19.02.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, якими згідно з ст. 4 ЦК України є Закони України. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про позбавлення малолітніх дітей [PERSON] и [PERSON] права власності на квартиру під номером [ADDRESS], шляхом визнання недійсним виданого 17 серпня 2011 р. департаментом міського господарства Одеської міської ради свідоцтва про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру під номером [ADDRESS], яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-23535 - підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішенні. На підставі викладеного,

Outcome: approved