Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.12.1987 будинковолодіння по [ADDRESS] належало членам колгоспного двору, головою якого була [PERSON] . З 15 квітня 1991 року був введений в дію Закон України «Про власність», в якому відбулося усуспільнення власності і власність колгоспного двору припинила своє існування. Станом на 15.04.1991 в даному колгоспоному дворі згідно виписки з погосподарської книги за 1991-1995 р.р. проживали голова двору [PERSON] , члени [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивач по справі. Тому з 15.04.1991 будинковолодіння перетворилось у спільну сумісну власність без визначення часток і існує по даний час. Зміна власності можлива за згодою всіх співвласників. Оскільки троє із співвласників спільної сумісної власності померли, а це голова двору [PERSON] , члени [PERSON] , [PERSON] , то визначення часток можлива тільки в судовому порядку. Оскільки частки є рівними, то в цьому випадку всім 4-м власникам спільної сумісної власності належало по ј частки домоволодіння по [ADDRESS] . [INFO] помер один із співвласників будинковолодіння [PERSON] , якому належала 1/4 частина будинковолодіння. Після смерті спадкодавця його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , як спадкоємці 1-ї черги по закону, проживаючи разом з ним на час відкриття спадщини, вступили в управління його майном, а саме: 1/4 його частини, порівно, тобто по 1/8. Крім того, маючи свої законні частки по 1/4 у цьому будинковолодінні, кожен з них став володіти по 3/8 частки цього будинковолодіння. [INFO] помирає [PERSON] , якій належали вже 3/8 частини будинковолодіння. Таким чином її мати [PERSON] та син [PERSON] , позивач по справі як спадкоємці 1-ї черги по закону, після смерті дочки та матері [PERSON] , померлої [INFO] , проживаючи разом з нею на час відкриття спадщини, вступили в управління її майном, а саме 3/8 її частини будинковолодіння порівно, тобто кожен з спадкоємців прийняв по 3/16 частки [PERSON] у вищевказаному будинковолодінні. [INFO] помирає бабця [PERSON] , яка за життя зробила заповіт, яким заповіла все майно позивачу [PERSON] і відповідачу [PERSON] . Відповідач [PERSON] майно по заповіту не прийняв і в нотаріальну контору не звертався. Так як позивач [PERSON] постійно проживав з спадкодавцем по заповіту [PERSON] , то подав заяву до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , але нотаріусом 13.07.2012 було відмовлено у видачі свідоцтва із-за не визначення частки колгоспного двору, головою якого була [PERSON] . З цього приводу позивач звертався до суду і рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.02.2013 за ним було визнано право власності на спадкове майно за заповітом після смерті [PERSON] на її 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] . Суд розглянув та задоволив позов в межах позовних вимог, згідно яких позивач просив визнати за ним право власності в розмірі 1/4 частини, особистої частки [PERSON] , а частки, які вона прийняла від спадкоємців: одну від свого чоловіка та другу від дочки, позивач упустив і не вказував про їх існування, тому суд і задоволив позов в тій частині, що позивач просив. На даний час залишилась невизначена і не дооформлена особиста частка позивача [PERSON] , яка становить 1/4 і частка спадщини, яку він прийняв від матері 3/16 та частка спадкодавця [PERSON] від чоловіка 1/8 і дочки 3/16, яка становить разом 5/16 частки будинковолодіння, яку також він прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, а тільки оформив її 1/4 особисту частку в судовому порядку. Щодо прийняття частини спадщини від матері позивач [PERSON] , звертався із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори, однак йому було відмовлено із-за не визначення часток колгоспного двору головою якого була [PERSON] . Тому позивач звернувся до суду із цим позовом та просить постановити рішення, яким визначити частки у праві спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом та законом. В судове засідання представник позивача подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи без їхньої присутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. Відповідачі подали заяви, в якій просять проводити розгляд справи за їх відсутності, позов визнали в повному обсязі та не заперечують проти його задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.12.1987 будинковолодіння по [ADDRESS] належало членам колгоспного двору, головою якого була [PERSON] (а.с.15). З копії висновку про ринкову вартість на домоволодіння за адресою [ADDRESS] (а.с. 28-29) вбачається, що вона становить 51 700,00 грн. Згідно записів з погосподарської книги виконкому Пійлівської сільської ради Калуського району за 1991-1995 р.р за адресою [ADDRESS] проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - голова домоволодіння, [PERSON] , [INFO] , - чоловік /помер [INFO] , [PERSON] , [INFO] , - зять (не проживав), [PERSON] , [INFO] , - дочка /померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] - онук (не проживав), [PERSON] , [INFO] , - онук, що підтверджується довідкою Пійлівської сільської ради Калуського району № 918 від 01.07.2020 (а.с.20). З 15 квітня 1991 року був введений в дію Закон України "Про власність", в якому відбулося усуспільнення власності і власність колгоспного двору припинила своє існування Тому до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке існувало до 15.04.1991 мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору. Так, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 проживали в ньому і брали участь у веденні спільного господарства. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних осіб. Оскільки частки є рівними, то в цьому випадку всім 4-м власникам спільної сумісної власності належало по ј частки домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] [INFO] помер один із співвласників будинковолодіння [PERSON] (а.с.11), якому належала 1/4 частина будинковолодіння [ADDRESS] . У відповідності до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) до спадкоємців 1-ї черги в рівних частках належать діти дружина та батьки померлого, а відповідно до ст. 549 ЦК України спадкоємці 1-ї черги , які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном прийняли спадщину. Таким чином, його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , як спадкоємці 1-ї черги по закону, після смерті чоловіка та батька [PERSON] , померлого [INFO] , проживаючи разом з ним на час відкриття спадщини, вступили в управління його майном, а саме 1/4 його частиною будинковолодіння [ADDRESS] , порівно, тобто по 1/8. Крім того, маючи свої законні частки по ј у цьому будинковолодінні, кожен з них став володіти по 3/8 частки цього будинковолодіння. Згідно зі свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] [INFO] померла [PERSON] (а.с.12), якій належала вже 3/8 частини будинковолодіння [ADDRESS] . Відповідно до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) до спадкоємців 1-ї черги в рівних частках належать діти, дружина та батьки померлого, а відповідно до ст. 549 ЦК України спадкоємці 1-ї черги, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном прийняли спадщину. Таким чином [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці 1-ї черги по закону після смерті дочки та матері [PERSON] , померлої [INFO] , проживаючи разом з нею на час відкриття спадщини, вступили в управління її майном, а саме 3/8 її частин будинковолодіння [ADDRESS] , порівно, тобто кожен з спадкоємців прийняв по 3/16 частки [PERSON] у вищевказаному будинковолодінні. Згідно зі свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] [INFO] померла [PERSON] , за життя спадкодавця 08.05.1997 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] (а.с.13, 14). Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] не бажав приймати майно по заповіту, та з цього приводу в нотаріальну контору не звертався. Згідно з вимогами ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Судом встановлено, що, оскільки позивач [PERSON] постійно проживав з спадкодавцем [PERSON] то подав заяву до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] Нотаріусом 13.07.2012 йому було відмовлено у видачі свідоцтва із-за не визначення часток колгоспного двору головою якого була [PERSON] . З цього приводу позивач [PERSON] звертався до суду і рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.02.2013 за ним було визнано право власності на спадкове майно за заповітом після смерті [PERSON] на її 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с.16-18). Із судового рішення від 21.02.2013 також вбачається, що суд розглянув позов в межах позовних вимог, визнавши право власності за позивачем [PERSON] на 1/4 частину будинковолодіння, тобто тільки на особисту частку померлої, без врахування часток, які [PERSON] прийняла від спадкоємців: одну від свого чоловіка та другу від дочки, так як позивач [PERSON] не вказував на них і вони залишились невизнаними. Крім того, [PERSON] , маючи на меті успадкувати частину спадщини від матері [PERSON] , звернувся з відповідними документами до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері (а.с.22). Нотаріусом 01.07.2020 була заведена спадкова справа з відповідним реєстром для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.24). Проте, після вивчення поданих документів на вищевказане будинковолодіння, постановою від 02.07.2020 № 377/02-31 нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки житловий будинок по [ADDRESS] належить членам колгоспного двору, а відповідно до ст. 356 ЦК України слід визначити частки кожного члена колгоспного двору у праві спільної сумісної власності (а.с.21). Таким чином, на даний час залишилась невизначена і недооформлена особиста частка позивача, яка становить 1/4, частка спадщини, яку він прийняв від матері, що становить 3/16, та частка спадкодавця [PERSON] , яка у свою чергу прийняла від чоловіка 1/8 і дочки 3/16, і в сукупності становить разом 5/16 часток будинковолодіння, яку він також прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, а тільки оформив її 1/4 особисту частку в судовому порядку. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи щодо яких встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, якщо у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від прав на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Окрім позивача, до числа спадкоємців за законом після смерті спадкодавця [PERSON] належать відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , проте вони на спадкове майно не претендують, про що свідчать подані ними до суду заяви. Позивач відповідно до ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Відповідно до поданих до суду заяв відповідачі [PERSON] та [PERSON] не заперечують проти задоволення позову. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає до задоволення. На підставі ст.ст. 120, 123, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 1216, 1217, 1268 ЦК Украни, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-80 ЦПК України,

Outcome: approved