Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності на лежить 2/3 частини квартири №17 в житловому будинку №2 по вул.. В.Стуса в м.Новий Розділ Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, свідоцтвом про право на спадщину за законом. Квартира в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,2 кв.м., ванни, кухні, вбиральні, коридору, вбудованої шафи, загальна площа становить 51,3 кв.м. 1/3 частина квартири належить [PERSON]. Право на вказану частину квартири перейшло до відповідача в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла 13.10.1997 року. З відповідачем у них склались неприязні відносини, за яких спільне володіння і користування майном є неможливим. Він неодноразово пропонував відповідачу виплатити грошима вартість його частки в квартирі. При цьому він виходив з того, що спірна квартира не може бути поділена, а частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі. Крім цього відповідач постійно проживає у м. Львові, йому належить квартира №5 в будинку по вул.. Шопенка, 6. Тому просить припинити право відповідача на 1/3 частку спірної квартири, виплатити [PERSON] 105 119,33 грн. внесених ним на депозитний рахунок суду, визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири №17 в житловому будинку №2 по вул.. В.Стуса в м.Новий Розділ Львівської області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач та представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечили та з підстав вказаних у поданому до суду запереченні на позов присили в такому відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13090313 від 27.12.2006 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.12.2006 року квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Новороздільської ДНК [PERSON] від 20.09.2007 року, спадкоємцем 1/3 частки майна [PERSON], яка померла 13.10.1997 року є її чоловік [PERSON], спадкове майно складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 16.07.2015 року дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS], станом на час проведення дослідження становить 315358 грн. Суд надає віри вищевказаному висновку, оскільки експерт був попереджений про відповідальність за відмову, або дачу завідомо неправдивого висновку за ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України. Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що частка у домоволодінні відповідача в порівнянні з часткою у домоволодінні позивача є незначною, реальний виділ вказаної частки є неможливим, відповідач має інше житло, а саме: квартиру за адресою: вул.Шопенка, 6/5 м.Львові, тому припинення його права власності не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам його сімї. Отже, враховуючи той факт, що спільне володіння і користування майном між сторонами неможливе, тому наявні підстави, передбачені ст. 365 Цивільного кодексу України для припинення права власності відповідача на частку спільного домоволодіння за рішенням суду. Судом встановлено, що спільне користування майном є неможливим, так як сторони не можуть досягти такої згоди, перебувають у конфліктних відносинах, а розподіл квартири [ADDRESS], з врахуванням належних сторонам ідеальних часток в розмірі 2/3 та 1/3 технічно неможливий. Можливості реально реалізувати свої житлові права позивач позбавлений. Під час вирішення даного спору судом враховуються розяснення, викладені впостанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок". Зокрема, виходячи з розяснень, викладених у п.п. 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. В силу ч. 2 ст. 183 ЦК України спірний житловий будинок, як об'єкт нерухомого майна, враховуючи розміри часток у ньому позивача та відповідача, є неподільною річчю, оскільки такий не можна буде поділити без втрати його цільового призначення. Відповідно до п. п. 1-4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, що є обов'язковими для судів усіх рівнів, із змісту вказаної норми випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої однієї з обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Як встановлено судом, частка відповідача у спільній власності є незначною, не може бути виділена у натурі, майно є неподільним, а спільне володіння і користування таким майном є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною 2 вказаної статті передбачено можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 365 ЦК України). Як роз'яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. На депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області внесено 105119,34 грн. як судовий депозит. Отже, беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Визначена у висновку експерта вартість квартири [ADDRESS] становить 315358 грн., а тому суд приходить до висновку, що право відповідача на частину належної йому частки слід припинити, стягнувши в його користь компенсацію вартості, що внесена позивачем на депозитний рахунок та визнати за позивачем право власності на частину належної відповідачу частки у власності - квартири. Таке припинення права власності, відповідачу, на думку суду, не завдасть істотної шкоди. Суд вірить здобутим доказам, бо вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об'єктивності, грунтуються на законі.

Outcome: approved