Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона перебувала в трудових відносинах з ТОВ «ІНТЕР-ЦВЗВ», була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера згідно наказу № 190 від 17.02.2014р. Підприємство розташоване в м.Біла Церква по вул.Леваневського, 85. Юридична адреса підприємства змінилась на м.Херсон у зв'язку зі зміною і перереєстрацією власника. 06.10.2017р. позивач подала заяву директору ТОВ «ІНТЕР-ЦВЗВ» [PERSON] про звільнення за власним бажанням та 19.10.2017р. по товариству був виданий наказ № 206, згідно якого позивача було звільнено з роботи за власним бажанням з 20.10.2017р. Позивачу було видано копію наказу про звільнення, трудову книжку з відповідними записами, але повний розрахунок з нею не було проведено. Тому позивач звернулась до керівництва, і 24.10.2017р. отримала довідку за № 3 про заборгованість по заробітній платі. Згідно цієї довідки відповідач при звільненні повинен був виплатити на руки позивачу 11461 грнн.45 коп. з врахуванням вже сплачених податків, з яких 3488,33 грн. - заробітна плата за 14 робочий днів жовтня, та 7973,12 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Позивач зазначає, що з вини роботодавця не було вчасно і належно проведено розрахунок, а тому позивач просить стягнути з відповідача 14921,48 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 29.12.2017 року. Позивач вказує, що вимушена була звертатися з заявами про проведення розрахунку, захищати свої порушені права, позивач має незадовільний стан здоровя, є інвалідом 3-ї групи, із-за не отриманого розрахунку вона змушена була відмовити собі в запланованому санаторно-курортному лікуванні, перебуває в скрутному матеріальному становищі. Позивач вказує, що відповідач свідомо порушує її права на оплату праці, тому звертається до суду з даним позовом, для чого витрачає час та кошти на правову допомогу і це потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому позивач вважає, що діями відповідача їй, також, завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 2000 тисячі гривень. Позивач в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, подала суду заяву про проведення судового засідання без її участі, підтримала позов в повному обсязі, подала відповідь на відзив, та згідно ст. 92 ЦПК України позивач не надала своєї згоди на допит в даній справі в якості свідка. Представник відповідача позов не визнав, подав відзив на позов. Заслухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Інтер -ЦВЗВ», а саме, - працювала на посаді головного бухгалтера з 17.02.2014року по 20.10.2017 року. Наведене підтверджено матеріалами справи та визнано стороною відповідача. Встановленим є те , що згідно Наказу №206 від 19.10.2017 року [PERSON] була звільнена з посади головного бухгалтера за власним бажанням з 20.10.2017 року (а.с.7). Встановлено, що позивачу було надано Довідку від 24.10.2017 року за підписом директора [PERSON] про заборгованість по заробітній платі за жовтень 2017 року на загальну суму 11 461,45 грн. Дана довідка містить чітко зазначені суми як заборгованої заробітної плати так і компенсації за невикористану відпустку (а.с.9). Позивачем було здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки належних їй виплат при звільненні (а.с.12). Представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи позов, суду зазначив, що з позивачем були проведені всі розрахунки при звільненні та [PERSON] самостійно, як головний бухгалтер, проводила всі нарахування та організовувала виплати. Відповідач може відкликати чи скасувати довідку про заборгованість [PERSON] по заробітній платі, оскільки ніякого боргу не має. В письмово викладеному відзиві на позов, відповідач наводить таблиці, подає копії відомостей про нарахування заробітної плати та стверджує, що позивач не мала взагалі невикористаної відпустки, однак даному не має жодного належного та допустимого доказу. Згідно ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник, або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні встановлено, що в порушення приписів ст.116 КЗпП України при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив їй всіх належних грошових сум, а саме: заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, що слідує з довідок про невикористану відпустку та про заборгованість по заробітній платі (а.с.6,9). За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що після звільнення з роботи розрахунок з позивачем не було проведено та ТОВ «Інтер-ЦВЗВ» надало письмове підтвердження про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Як розяснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи -по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладених в постановах за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої ст.355 ЦПК України, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення (коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Позивач просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.10.2017 року по 29.12.2017 року. Позивач не збільшувала своїх позовних вимог та суд розглядає справу в межах заявлених вимог. З наданої суду довідки про середню заробітну плату (а.с.10) вбачається, що заробітна плата позивача за останні повні робочі місяці /серпень, вересень/ становить 13094,44 грн. Таким чином можна провести розрахунок - 13094,44грн. (зарплата за 2 місяці) : 43 (робочі дні) =304,52 грн. (розмір середньої заробітної плати за 1 день). В період з 23.10.2017 року по 29.12.2017 року 49 робочих дні. Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки виплат позивачу сум при звільненні становитиме 14 921,48 грн. (304,52 х 49). Таким чином, проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки належних позивачу виплат в сумі 14 921,48 грн. Позивач просила, також, суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2 000 грн., обґрунтовуючи тим, що вона зазнала моральних страждань із-за неможливості належно провести заплановане лікування, оскільки має незадовільний стан здоровя, є інвалідом 3 групи. Крім того, позивач вимушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, неодноразово звертатися до відповідача за отриманням розрахунку, захищати свої права в суді. За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, то суд визначає розмір цієї шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у рішенні по справі № 6-23цс12 від 25.04.2012 року. Суд вважає, що позивачу спричинено моральну шкоду, оскільки відповідачем було порушено її право на своєчасне отримання розрахунку при звільненні з роботи, крім того, вона змушена була витрачати додатково час, зусилля для захисту її прав. З врахуванням всіх наведених обставин, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 1762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved