Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], та в даному будинку зареєстровано місце проживання відповідача, який в ньому не мешкає. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, місце проживання відповідача за даною адресою було зареєстровано ще у 2008 році, коли будинок належав покійному батьку позивача, за згодою якого [PERSON] й був зареєстрований в даному житловому приміщенні. Посилаючись у позові на те, що реєстрація місця проживання відповідача в даному будинку створює перешкоди позивачу при реалізації цього будинку, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду та заявлення вимоги про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, позивачем предмет та підстава позову не змінювалися та позивач висловився про заочний розгляд справи, тому справа ухвалою суду розглядалася у порядку заочного розгляду. Суд, заслухав пояснення позивача, допитав свідків та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих позивачем у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видано державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17.12.2010 р.; місце проживання відповідача зареєстровано за даною адресою з 3.10.2008 р. за згодою колишнього власника цього житлового будинку. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). За ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Пояснення позивача у частині відсутності відповідаав за місцем реєстрації проживання підтверджуються також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] є племінником позивача, та вони його не бачили близько 3 років у будинку позивача, останнього разу він приходив побачити тітку (позивача). При ухваленні даного рішення суд також виходить з наступного. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Отже, на переконання суду, доводи позивача є слушними: судом на підставі наданих суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів було встановлено, що відповідач не є колишніми членом сім'ї позивача - власника житлового будинку, разом з тим, він відсутній понад встановлені ЦК України строки у жилому приміщенні, його місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку за зазначеною вище адресою, утім, є формальним, оскільки він фактично за цією адресою не проживає, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання відповідача таким, що втратили право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved