Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, вказуючи, що відповідач [PERSON] працював на посаді директора Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» у період з 27.09.2010 року по 26.09.2011 року. За період роботи відповідачем було звільнено з посади [PERSON], яка працювала інженером відділу механізації Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт». На підставі рішення суду [PERSON] була поновлена на роботі та їй було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, суму якого позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні з позовом погодився частково та пояснив, що відповідач [PERSON] визнає позовні вимоги в частині стягнення з нього суми середнього заробітку, виплаченого [PERSON] у сумі 22 757, 63 гривні, за виключенням суми Єдиного соціального внеску у розмірі 8 495, 43 гривні, стягнення якого відповідач не вважає правомірним, тому не визнає. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно Наказу Міністерства транспорту та зв'язку України №396-О від 27.09.2010 року (а.с.9), відповідач - [PERSON] був призначений на посаду начальника Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на умовах контракту на термін з 27.09.2010 року по 26.09.2011 року включно. Згідно Наказу Міністерства транспорту та зв'язку України №152-О від 26.09.2011 року (а.с.10), відповідач - [PERSON] був звільнений з роботи у зв'язку із закінченням терміну дії укладеного контракту. У період виконання відповідачем [PERSON] своїх службових обов'язків начальника Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт», Наказом № 171-к від 06.04.2011 року, ним була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників інженер відділу механізації Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» [PERSON].(а.с. 14) Не погодившись зі звільненням, [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2011 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені, визнано наказ № 171-к від 06.04.2011 року про звільнення [PERSON] - незаконним, визнано Наказ № 1011 від 15.12.2010 року про скорочення одиниці інженера відділу механізації Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» - незаконним, поновлено [PERSON] на підприємстві Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на раніше займаній посаді інженера відділу механізації, стягнуто з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на користь [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу в розмірі її заробітної плати; та стягнуто з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на користь [PERSON] суму витрат на юридичну допомогу у розмірі 200,00 гривень (а.с. 15-17). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2012 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2011 року скасовано в частині визнання Наказу № 1011 від 15.12.2010 року про скорочення одиниці інженера відділу механізації Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» незаконним, в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін. (а.с. 37-43). Згідно п. 23 акту ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» за період з 01.072010 року по 01.11.2013 року, складеного Білгород-Дністровською об'єднаною державною фінансовою інспекцію 13 січня 2014 року (а.с. 7), вказано, що у порушення статті 237 КЗпП України відділ служби юридичної та договірної роботи Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» не звернувся до суду щодо покладання на колишнього начальника Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» [PERSON], винного у незаконному звільненні згідно наказу від 06.04.2011 року №171-к інженера метрології відділу механізації [PERSON], обов'язку покриття шкоди, заподіяної підприємству у зв'язку з оплатою останній за час вимушеного прогулу коштів у сумі 22 757, 63 гривень та сплати Єдиного соціального внеску у сумі 8 495, 43 гривні, чим Державному підприємству «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» нанесено збитків на загальну суму 31 253, 06 гривень. 17.03.2014 року за вих.. №494, на адресу відповідача [PERSON] була направлена претензія щодо необхідності сплати вищевказаної суми у розмірі 31 253, 06 гривень на протязі 7 днів з моменту отримання листа, та одночасно цим листом повідомлено, що у разі невиконання заявлених у листі вимог, Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» буде змушено звернутись до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] вказаних коштів (а.с. 11-13). Згідно Статуту Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» ( з останніми змінами від 19.06.2013 року), а саме : абзацу 2 п. 6.3 статті 6 Управління Портом, начальник Порту несе повну відповідальність за стан та діяльність Порту; здійснює наймання та звільнення працівників Порту .(а.с. 76-87). Згідно Контракту №2-ІІІ з начальником Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», що є у державній власності від 27.09.2010 року, укладеного між Міністерством транспорту та зв'язку України в особі Міністра транспорту та зв'язку України [PERSON] та [PERSON] строком дії з 27.09.2010 року по 26.09.2011 року включно, а саме п.п.2 п. 8, керівник зобов'язаний забезпечувати своєчасне і повне внесення обов'язкових платежів до бюджету, Пенсійного фонду, державних цільових фондів, страхових внесків та недопущення заборгованості з виплати заробітної плати; нести персональну відповідальність за правову роботу Підприємства.(а.с. 88-94). Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, відповідач визнає позовні вимоги частково, у частині стягнення з нього суми коштів за час вимушеного прогулу у розмірі 22 757, 63 гривні, а суму Єдиного соціального внеску у сумі 8 495, 43 гривні не визнає, оскільки ця сума не входить до поняття «заробітної плати». Суд не приймає до уваги ці твердження, оскільки вони спростовуються наступним. Згідно до ст.ст. 8, 12, 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та п. 3.1 «Інструкції про порядок нарахування та виплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затвердженої Постановою правління Пенсійного фонду України від 27 вересня 2010 року № 21-5, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону для Підприємств у відсотках від суми нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", відповідно до класів професійного ризику виробництва, до яких віднесено платників єдиного внеску з урахуванням видів їх економічної діяльності в розмірі: 37,33%. Тобто, при нарахуванні заробітної плати Підприємство одночасно проводить нарахування сум Єдиного соціального внеску. Це і було зроблено Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», при виплаті [PERSON] суми вимушеного прогулу (платіжне доручення № 617 від 27.12.2012, платіжне доручення № 597 від 26.12.2012, платіжне доручення № 598 від 26.12.2012 та бухгалтерська довідка). Згідно статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON], перебуваючи на посаді директора Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», Наказом № 171-к від 06.04.2011 року здійснив звільнення працівника [PERSON], цей Наказ та звільнення [PERSON] на підставі рішення суду було визнано незаконним, [PERSON] було поновлено на роботі; стягнуто з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь [PERSON] та виплачено їй грошові кошти за час вимушеного прогулу у сумі 31 253, 06 гривень (з яких 22 757, 63 гривні - заробітна плата, Єдиний соціальний внесок - 8 495, 43 гривні), на відповідача [PERSON], як директора Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», тобто службову особу, яка є винною у незаконному звільненні [PERSON], у відповідності до статті 237 КЗпП України, покладено обов'язок покрити шкоду, яка заподіяна підприємству у зв'язку із виплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу, суд вважає позовні вимоги Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» до [PERSON] про стягнення збитків відповідно до акту ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» від 13 січня 2014 року доведеними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved