Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, вказавши в позові, що з травня 2010 року по вересень 2016 року [PERSON] перебувала у шлюбу з відповідачем. [INFO] від шлюбу народилася дочка [PERSON] 13 вересня 2016 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. Відповідно до рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 18.10.2019 року з відповідача на користь позивачки стягується аліменти на утримання дочки у розмірі 1400 грн. щомісячно. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дочки свідомо не приймає. Дитина проживає разом з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 12.05.2021 року №298291, виданою Чернівецькою міською радою та довідкою про місце реєстрації місця проживання. Позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню дочки, станом на сьогодні відповідач майже погасив заборгованість по аліментам. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок дочці [PERSON] в Єгипті, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Так позивачкою придбано путівки на відпочинок до Єгипту, згідно договору на туристичне обслуговування поїздка передбачає тур з 06.08.2021 року по 13.08.2021 року п`ятизірковий готель системи все включено, авіа переліт Львів - Хургада - Львів, трансфер аеропорт - готель - аеропорт, медичну страховку та інше. Оскільки відповідач не відповідає на телефонні дзвінки, позивачка не мала змоги вирішити питання надання дозволу на виїзд спільної дитини за кордон у супроводі матері з відповідачем у досудовому порядку. Позивачкою було надіслано лист за місцем проживання батька з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, що підтверджується квитанцією з ПАТ «Укрпошта» та копією звернення, але дане прохання було залишені відповідачем без відповіді. Тому просить суд ухвалити рішення, яким надати [PERSON] дозвіл, на виїзд дочки [PERSON] [INFO] у Єгипет на лікування без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] народження на строк 21 день (з 01 серпня 2021 року по 20 серпня 2021 року). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву в якій вказує, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд позов задовольнити в повному обсязі, а справу розглянути в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомив і не просив суд відкласти розгляд справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, однак направив до суду заяву в якій не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається із змісту ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Так, згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 30 січня 2013 року [PERSON] народилася [INFO] і її батьками зазначені сторони по справі. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2016 року шлюб зареєстрований 06 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] у виконкомі комітеті Молодійської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, актовий запис №05 - розірвано. Відповідно до довідки №198291 про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку виданої Чернівецькою міською радою 12 травня 2021 року, [PERSON] 24 грудня 1991 року зареєстрована в [ADDRESS] , разом з нею за вказаною адресою зареєстрована та проживає [PERSON] [INFO] . Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №АСВП:60710872 виданої Глибоцьким РВ ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області, [PERSON] станом на 01 травня 2021 року має заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на утримання [PERSON] в сумі 1711,94 грн. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Суд, враховуючи те що виїзд дитини за кордон, сприятиме в першу чергу оздоровленню, а також розширенню світогляду дитини та відпочинку та добре позначиться на фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, вважає можливим надати дозвіл на даний виїзд за межі України в Арабську Республіку Єгипет на строк 21 день з 01 серпня 2021 року по 21 серпня 2021 року, оскільки це сприятиме захисту законних інтересів дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved