Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу дійсним. На обґрунтування вимог в позовній заяві зазначив, що між сторонами було укладено на універсальній товарній біржі «Віконт-Т» договір №1-298 купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS], у простій формі та зареєстрований цією біржею 10.01.1999 р. Всі істотні умови договору буди дотримані, крім нотаріального посвідчення. Посвідчити нотаріально договір не являється неможливим. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, до суду надійшла заява про слухання справи у її відсутність, позовну заяву підтримала повністю та просила її задовольнити. Представник відповідача Пугачов О.В. до судового засідання не з'явився,надававши заяву про розгляд справи у його відсутність та визнання позову. Дослідивши матеріали заяви, та письмові докази по справі (копію договору №1-298 від 10.01.1999 року; діло №151, витяг із Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб) суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 10.01.1999р. сторони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], проте нотаріально його не посвідчили. Посвідчити його на даний час не являється можливим. Згідно ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними «роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 10.01.1999року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) статтею 227 якого було передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. За таких обставин, суд вважає доводи позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсно обґрунтованими, а вимогу такими, що підлягають задоволенню. На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в силу роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved