Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що з відповідачем перебували у шлюбі 31.07.2010 року до 13.08.2018 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день відповідач працює, добровільно не сплачує кошти на утримання дитини. Отже, на підставі викладеного та для захисту прав дитини на достойний рівень життя, просить стягнути з відповідача, з урахуванням того, що матеріальне становище відповідача дозволяє сплачувати аліменти на дитину, в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді від 05.04.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини прийнято до розгляду і призначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 31.07.2010 року до 13 серпня 2018 року (а.с.10, 11-12). Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . (а.с.13). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, працює, має щомісячну заробітну плату, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Також, відповідачем не надано доказів про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків або інших обставин, що мають істотне значення і можуть вплинути на визначення розміру аліментів. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ч. 1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Сторони не позбавлені можливості у разі зміни матеріального стану звернутися до суду з позовом про збільшення або зменшення розміру аліментів. Відповідно до вимог ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи вищевикладене і те, що відповідач позов визнав і таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб, тому на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України позов підлягає задоволенню. За приписами п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий Збір» від сплати судового збору звільняються, зокрема громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Оскільки відповідач [PERSON] є громадянином, який евакуйований із зони відчуження 2 1986 році (категорія 2), суд вважає необхідним звільнити його від обов`язку оплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved