Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на підставі договору дарування від 17.09.2013 належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , яка фактично з 10.10.2017 в ній не проживає, однак, в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Відповідач є колишньою дружиною позивача, шлюб з якою розірвано рішенням суду від 10.10.2017, яке набрало законної сили 07.11.2017. Відповідач не проживає у квартирі, не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере. Разом з тим, реєстрація відповідача у квартирі позивача порушує право останнього на розпорядження та користування належним йому майном. Відповідач [PERSON] більше одного року не проживає за місцем реєстрації, а тому, відповідно до положень ст. 405 ЦК України, є такою, що втратила право користування житлом. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до надісланого на адресу суду відзиву на позовну заяву (а.с. 28-29), відповідач позов не визнає, оскільки позивач у позовній заяві не зазначив, що у квартирі [ADDRESS] , зареєстровано народжену у шлюбі з ним малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Також, позивач свідомо не залучає до участі у розгляді справи орган опіки та піклування. В свою чергу, відповідач [PERSON] з поважних причин не проживає у вказаній квартирі, оскільки перебуває у стані вагітності, строк якої становить 7 місяців, і потребує сторонньої допомоги, якої від позивача не могла отримувати. Позивач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву (а.с. 35), у якому вказав, що змістом позовних вимог є визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням і у даному випадку права дитини [PERSON] жодним чином не будуть порушені, оскільки він залишається бути зареєстрованим у квартирі. Разом з тим, відповідач перебуває на сьомому місяці вагітності і її реєстрація у належній позивачу квартирі дасть підставу для реєстрації у ній новонародженої дитини. До вагітності відповідача позивач ніякого відношення не має, оскільки більше трьох років не підтримує з нею жодних відносин. В судовому засідані позивач та його представник позовні вимоги підтримали, на задоволенні позову наполягли, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача спочатку позов не визнавала. Суду пояснила, що вона не розуміє, як дитину можна залишити зареєстрованою з батьком, а матір зняти з реєстрації. Зазначила, щоб позивач зняв з реєстрації і сина [PERSON] . Потім позов визнала. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії договору дарування від 17.09.2013, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори 17.09.2013 (а.с. 9-10), позивачу [PERSON] подаровано квартиру [ADDRESS] . Копією витягу з Державного реєсту прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2013 (а.с. 11), підтверджується реєстрація за позивачем права власності на вищевказану квартиру. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.03.2011 (а.с. 30), сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , який є учнем 4-го класу Тульчинської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 (а.с. 31). З довідки Тульчинської міської ради № 02-34-469 від 29.05.2020 (а.с. 8) встановлено, що відповідач [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до копії обмінної карти пологового будинку (а.с. 32) та щоденнику відвідувань (а.с. 33), відповідач [PERSON] знаходиться у стані вагітності. Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу "Прогрес" № 6 від 01.06.2020 (а.с. 7), позивач проживає за адресою: [ADDRESS] . З 10.10.2017 від проживає у даній квартирі один. Суд вважає не належним доказом ксерокопію рішення Тульчинського районного суду Вінницької області про розірвання шлюбу з Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с. 12-14), оскільки з даного рішення не можливо встановити між якими особами шлюб розірвано. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач протягом року у квартирі [ADDRESS] не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання її особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як вона тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінила реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що вона тим самим порушує право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved