Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] разом з нею. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що від шлюбу з [PERSON] в них [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31.03.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стало постійне зловживання алкоголем з боку [PERSON] та неодноразові притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП - насильство в сім`ї. З жовтня 2016 року, [PERSON] за місцем реєстрації не мешкає, фактичне місце проживання: [ADDRESS] . 11.12.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчинені злочину, передбаченому ч.1 ст. 125 КК України, а саме за нанесення легких тілесних ушкоджень малолітній дитині - [PERSON] та позивачці [PERSON] враховуючи, що відповідач [PERSON] вчинив злочин проти дитини, її проживання разом з батьком є небезпечним та таким, що суперечить інтересам дитини, просила суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її матір`ю [PERSON] , [INFO] . Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності на підставі наявних доказів, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач, будучи своєчасно та у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, відзиву на позов, а також будь-яких інших заяв чи клопотань по суті справи не надав. Представник третьої особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради у судове засідання не прибув, надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутність на підставі наявних доказів, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. За наведених обставин, суд, зважаючи на наявність згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 223, 280 ЦПК України, та дійшов до наступних висновків. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.03.2020 року по справі відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31.03.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 10). Згідно свідоцтва ро народження серії [NUMBER] від 12.03.2009 року, виданого Приморським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецькій області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.12.2018 року - [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 850,00 грн. (а.с.26-27). Згідно акту про фактичне проживання від 07.09.2019 року виданого Головою ОСББ « Будинок дружелюбний - 4», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , фактичсно не проживають [PERSON] з жовтня 2016 року та [PERSON] , який ніколи не мешкав за вищевказаною адресою. Факт не проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджують сусіди: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 20.05.2020 року №02.2-08-23-52, орган вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с.45-46). Статтею 160 СК України - встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1ст.161 СК України). Відповідно до ч.2ст.161 СК України - орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивачка має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Задовольняючи позов, суд у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивачки понесені неї судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 840 гривні 80 копійок (а.с.5). На підставі вищевказаного,

Outcome: approved