Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08.08.2017 року у справі № 754/13164/15-ц було стягнуто з відповідача на її користь грошову компенсацію за Ѕ частину вартості майна в розмірі 103 144,08 грн. та витрати по сплаті судового збору. Рішення набрало законної сили 19.08.2017 року, для примусового виконання рішення суду були видані виконавчі листи. 01.08.2018 року Деснянським РВ ДВС ГТУЮ у м.Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Рішення суду в частині стягнення судового збору було виконано боржником, стосовно грошового зобов`язання в сумі 103 144,08 грн. воно лишається невиконаним в силу вкрай нерегулярних платежів боржника на його погашення, за три роки стягнуто 16 083,53 грн., тобто приблизно 15,5 % боргу. Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий час не виконує грошове зобов`язання, яке виникло на підставі вказаного рішення, тим самим він порушив вказане грошове зобов`язання, а тому у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України, так як грошове зобов`язання виникло між сторонами з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме: 3 % річних в сумі 7989,00 грн. та інфляційні витрати в сумі 19 383,00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.09.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08.04.2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] щодо уточнення розрахунку суми боргу. 08.04.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позову, вказуючи на те, що органом виконавчої служби щомісячно проводиться стягнення суми боргу із заробітної плати відповідача в розмірі 20 % від нарахувань заробітної плати. На теперішній час виконавцем вчиняються активні дії щодо виконання рішення суду. Добровільно виконати рішення суду відповідач не має можливості, оскільки приватним виконавцем накладено арешт на все його майно. Крім того, відповідач не погоджується з наданими розрахунками, оскільки вважає, що позивачем до них не включено суму 564,61 грн. від 19.03.2019 року та 3824,89 грн. від 25.04.2019 року, що впливає на загальну суму боргу та, відповідно, і на розрахунок 3 % річних та складової індексу інфляції. Представник відповідача також вважає, що матеріали справи не містять доказів спричинення позивачу негативних наслідків, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідача, а саме ухилення ним від виконання рішення суду. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08.08.2017 року у справі № 754/13164/15-ц стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію за Ѕ частину вартості майна в розмірі 103 144,08 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1031,44 грн. Рішення суду набрало законної сили 19.08.2017 року і на його виконання 28.09.2017 року було видано виконавчий лист. Постановою старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС ГТУЮ у м.Києві від 01.08.2018 року відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за Ѕ частину вартості майна в розмірі 103 144,08 грн. Як свідчить лист-розрахунок Деснянського РВДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) від 17.12.2020 року, рішення суду в частині стягнення компенсації не виконано, залишок боргу станом на 17.12.2020 року складає 83 473,11 грн. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих рішенням суду. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими. Відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4). Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% * сума боргу * кількість прострочених днів) /365 (кількість днів у році). Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованих інфляційних втрат - 19 383,00 грн. та трьох процентів річних - 789,00 грн. за період з 01.10.2017 року по 30.06.2020 року на суму несплаченої відповідачем компенсації з урахуванням проведених виплат. Відповідно до уточненого розрахунку представника позивача, здійсненого з урахуванням листа органу виконавчої служби, розмір 3 % річних становить 7976,00 грн., інфляційних втрат - 19 813,63 грн., а всього 27 789,63 грн. З заявою про уточнення (збільшення) позовних вимог сторона позивача до суду не зверталась. Зазначені розрахунки суд вважає достовірними, правильними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідачем у справі розрахунки позивача не спростовані, власні контррозрахунки не надані, а тому відсутні підстави для неврахування розрахунків позивача, викладених в позовній заяві та в письмових поясненнях. Посилання представника відповідача на те, що відповідач не має змоги добровільно сплатити суму коштів за рішенням суду, а таке стягнення відбувається шляхом відрахувань з його заробітної плати, підстав для відмови в задоволенні позову не дає, оскільки відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Інші доводи представника відповідача на висновку суду не впливають і підстав для відмови в задоволені позову повністю або частково не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому задовольняє їх в повному обсязі та стягує з відповідача грошові кошти відповідно до розміру заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 7340,80 грн. Заяви про зменшення розміру судових витрат від сторони відповідача не надходило. На підставі викладеного,

Outcome: approved