Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Cвої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що вона, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Кожному з співвласників належить по 1/4 частині вказаної квартири. Ще 1/4 частина квартири належала [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті якого 07 листопада 2017 року заведено спадкову справу. Вказує на те, що згідно довідки про склад сім`ї, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Жовтоводської міської ради від 13 вересня 2021 року № 1/1-2686 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . У той же час позивачка зазначає, що відповідач [PERSON] є її колишнім зятем, який з 17 квітня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з її донькою - [PERSON] , та проживав в квартирі за вищезазначеною адресою. У серпні 2018 року [PERSON] за власним бажанням виїхав з квартири разом з усіма особистими речами. Згідно рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Разом з тим, позивачка наголошує на тому, що реєстрація місця проживання відповідача в квартирі створює для неї перешкоди у користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та позбавляє можливості розпоряджатися належною їй часткою. Наведені обставини змусили позивачку звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка [PERSON] , до початку судового засідання, подала заяву, де просила провести судовий розгляд справи без її участі. Також позивачка зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] також надали заяви про проведення судового розгляду справи без їх участі та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву та/або клопотання про відкладення судового засідання до суду не подав. При цьому слід зазначити, що судом дотримані вимоги ст. 131 ЦПК України, які регламентують, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони по справі у судове засідання не з`явилися, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Кожному з співвласників належить по 1/4 частини вказаної квартири. Ще 1/4 частина квартири належала [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті якого 07 листопада 2017 року заведено спадкову справу. Право власності також підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8, 9, 10, 11). Згідно довідки про склад сім`ї № № 1/1-2686 від 13 вересня 2021 року, яка видана відділом ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, за адресою квартира [ADDRESS] , зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . При цьому, відповідач [PERSON] у помешкані за вищезазначеною адресою не проживає з серпня 2018 року. Факт не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 20 липня 2021 року(а.с. 24). Із вказаного часу відповідач не проживає і не приймає участі в утриманні квартири, в оплаті житлово-комунальних послуг і не ставиться до житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання, хоча й залишається зареєстрованим за даною адресою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень йогоправа хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивач наполягає на задоволені позову, а відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, те що позивач та треті особи, є співвласниками власниками квартира [ADDRESS] ,, а відповідач будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, втратив таке право, внаслідок не проживання у квартирі без поважних на це причин понад трьох років рік, тобто більше одного року, суд вважає за доцільне визнати останнього таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються із суми сплаченого судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved