Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, мотивуючи позов тим, що він, [PERSON], являється власником 1/2 частки земельної ділянки, площею 7,8641 та, кадастровий № [NUMBER], розташованої на території Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Весною 2016 року йому, [PERSON], стало відомо про наявність договору оренди землі від 09.09.2013, який він нібито уклав із ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» щодо вищевказаної земельної ділянки, на підставі якого за ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» 11.04.2014 було зареєстровано право оренди. Зважаючи на те, що договір оренди землі від 09 вересня 2013 року з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» він, [PERSON], не підписував, тобто відсутнє його волевиявлення на укладення правочину, а також не передавав земельну ділянку відповідачу в оренду, чим було порушено його права, тому просить суд визнати такий договір недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, а також вирішити питання судових витрат. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позову відмовити, аргументувавши свою позицію у письмовому запереченні, що додане до справи, відповідно до якого зазначив, що 09 вересня 2013 року між сторонами цього спору було укладено договір оренди належної позивачеві земельної ділянки, що засвідчено підписами, а також проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно 11.04.2014 за №20397226. З 2013 року позивач отримував орендну плат, однак жодних нарікань до відповідача не мав, отож про порушення своїх прав він знав з 2013 року, відтак пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, у зв'язку із чим представник відповідача просить в позові відмовити. Крім цього, представник відповідача зазначив, що визнання договору оренди землі недійсним призведе до порушення прав відповідача, оскільки договір укладався з урахуванням періоду всього комплексу робіт направлених на дотримання умов та заходів виробничого циклу, у тому числі з урахуванням періоду ротації основної сівозміни, які ще не закінчено. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, встановив, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 09.08.2013 державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області (а.с.19), [PERSON] являється власником ? частки земельної ділянки, площею 7, 8641 га, кадастровий номер [NUMBER], в межах згідно з планом, розташованої на території Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як убачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20), право власності на вищевказану нерухомість зареєстровано 29.08.2013 за [PERSON]. Судом встановлено, що 09.09.2013 року між ТОВ Концерн «Сімекс - Агро» та [PERSON] було укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого об'єктом оренди є належна позивачеві вищевказана земельна ділянка, площею 7, 8641 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Строк дії Договору визначено у п.3.1. Договору на 10 років. Вказаний договір підписаний сторонами. До договору додано Акт прийому - передачі об'єкта оренди, без дати його укладення (а.с.9), згідно якого об'єкт оренди [PERSON] передав, а орендар - ТОВ Концерн «Сімекс - Агро» прийняв. Позивач стверджує, що про існування Договору оренди належної йому земельної ділянки він дізнався весною 2016 року, оскільки вказаний правочин він не підписував, тобто його волевиявлення на укладення такого правочину відсутнє. За клопотанням представника позивача судом було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконано підпис від імені [PERSON] в Договорі оренди земельної ділянки №б/н від 09.09.2013 р., укладеному між ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» та [PERSON], предметом якого є земельна ділянка площею 7,8641, кадастровий № [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області, в графі «орендодавець», самим [PERSON], чи іншою особою? За результатами проведеної експертизи, 21.08.2017 року судовим експертом складено висновок (а.с.133-138), відповідно до якого констатовано, що почерковий об'єкт, запис «[PERSON].» у графі «Орендодавець» у примірнику Договору оренди земельної ділянки №б/н від 09.09.2013 року, укладеному між ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» та [PERSON], - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ураховуючи те, що волевиявлення позивача на укладення Договору оренди земельної ділянки від 09.09.2013 не було, суд дійшов висновку, що вказаний правочин слід визнати недійсним. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності до вказаних вимог, на яких наполягав представник відповідача у письмовій заяві, що додана до матеріалів цивільної справи, а також у судовому засіданні, суд виходить з такого. Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону). В судовому засіданні судом було встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON], а тому суд дійшов висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного Договору лише весною 2016 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строків позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з 2013 року, тобто з моменту отримання позивачем плати за користування відповідачем землею, суд вважає необґрунтованими, так як вони суперечить нормам статті 261 ЦК України. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду України наведеною у постанові від 22.04.2015 року №6-48цс15). Крім цього, суд враховує, що встановити точну дату коли позивач дізнався про наявність оскаржуваного Договору, неможливо, втім дії щодо реєстрації оскаржуваного правочину проводились відповідачем, відтак саме на ньому лежить обов'язок довести обставину дати інформування позивача щодо реєстрації правочину та надання йому копії Угоди, що ним не було дотримано. За таких обставин, суд не знаходить підстав для застосування до вимог позивача строків позовної давності, отож приходить до виваженого висновку про задоволення позову, оскільки в даному випадку порушення прав відповідача не встановлено. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved