Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 21.07.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області. В обґрунтуванні своїх вимог позивач зазначила, що майже одразу після укладення шлюбу їх сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, так як у них з відповідачем протилежні погляди на шлюб та сім?ю, на даний момент ведення спільного господарства припинено з січня 2014 року, сенсу підтримувати сімейні відносини не має. На даний час вона проживає з іншим чоловіком та має намір укласти з ним шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Відповідач не дає згоди на розірвання шлюбу, тому вона вимушена звертатись до суду Спору про майно не має. Після розірвання шлюбу просить залишити за нею прізвище «[PERSON]». В судове засідання позивач не з'явилася, згідно позовної заяви просить розглядати справу без її участі, на заявлених позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без його участі, з позовними вимогами про розірвання шлюбу згоден. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 21.07.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області, 21.07.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 217. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Позивач просить розірвати шлюб, відповідач, згідно його заяви, з розірванням шлюбу згоден. Позивач [PERSON] після розірвання шлюбу бажає залишити за нею прізвище "[PERSON]". Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У чинність ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружні відносини між сторонами припинені з січня 2014 року, подружжя не веде спільного господарства, тобто шлюб існує формально, зважаючи, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а відповідач на розірвання шлюбу згоден, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved