Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У її будинку з 2006 року зареєстрований рідний брат [PERSON] , який в 2006 року мешкає по [ADDRESS] . У добровільному порядку відповідач взятися з реєстраційного обліку не бажає, що змушує її звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача адвокат Черкавський Ю.С. надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні майном - житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Судові витрати покласти на відповідача. Проти ухвалення заочного судового рішення не заперечував. Відповідно до довідки з адресно-довідкового підрозділу ДМС УМВС України в Дніпропетровській області відповідач зареєстрований у будинку [ADDRESS] . Згідно реєстру на відправлення поштової кореспонденції, відповідачу відправлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до\~ст.\~128\~ЦПК України\~днем вручення\~судової повістки\~є: день\~вручення судової\~повістки під\~розписку; день\~отримання судом\~повідомлення про\~доставлення судової\~повістки на\~офіційну електронну\~адресу особи; день\~проставлення у\~поштовому повідомленні\~відмітки про\~відмову отримати\~судову повістку\~чи відмітки\~про відсутність\~особи за\~адресою місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~повідомленою цією\~особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Окрім цього, на виконання вимог ст.128 ЦПК України відповідач був викликаний через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги ст. 128 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про слухання справи, та у наданий судом строк та станом на 22.07.2019 року відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України, суд\~ розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується реєстром відправлення поштової кореспонденції, та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, у наданий судом строк відзив на позов не подав, зустрічний позов не пред`являв, а тому зі згоди представник позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального\~кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача у добровільному порядку знятися з реєстрації за адресою: житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з житлового саманного, обкладеного шлакоблоком, будинку А. загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м. та інших прибудов, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належав померлій на підставі Договору дарування від 08.12.1989 року, що підтверджувалось свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого повторно 22 травня 2008 року Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради та зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 травня 2008 року, реєстраційний номер 23351603. [PERSON] у встановлений законодавством строк, подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] . 05 січня 2018 року [PERSON] отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа №33/2017, зареєстровано в реєстрі №10). Відповідно до Домової книги, за даною адресою були зареєстровані 3 особи: [PERSON] , яка померла у 2012 році. [PERSON] , як вже зазначалось, померла [INFO] , та брат [PERSON] - [PERSON] - відповідач по справі, який не проживав фактично за зазначеною адресою, оскільки з 2006 року мав своє власне житло - придбав собі будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки від 29.09.218 року, наданої Квартальним комітетом територіального округу №3. [PERSON] в даний час не проживає за адресою, де зареєстрований. Дана довідка підписана сусідами, які також підтвердили факт того, що Відповідач не проживає вже багато років за вказаною адресою. В добровільному порядку, відповідач відмовляється змінювати свою реєстрацію місця проживання, чим чинить перешкоди [PERSON] в користуванні та розпорядженні майном, порушує її права як власника будинку та унеможливлює оформити субсидію на вказаний житловий будинок, а тому позивач вимушена звернути до суду з позовом про усунення перешкод з боку відповідача в користуванні та розпорядженні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.). так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. [PERSON] не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів та відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад 1 рік. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 41 Конституції України чітко зазначено, що «...кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним». Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч.2 ст.321 ЦК України). Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини (ст. 33 Конституції України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. У ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] не є власником будинку і не проживає в ньому без поважних причин понад один рік, а тому його можна визнати таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача у будинку позивача, остання не може розпорядитися на власний розсуд своїм житлом, що є перешкодою у володінні, розпорядженні майном на власний розсуд. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року також зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до абз. 10 ч.1 ст. 3 Закону України №1382-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України №1382-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням: 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивачем надано суду всі необхідні допустимі докази на підтвердження позовних вимог, а відтак суд дійшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved