Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що 24 квітня 1992 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом РАЦС та під час даного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що кілька останніх років спільного проживання між нею та відповідачем постійно виникали суперечки в ході яких вони принижувала один одного. Дані сварки виникали в присутності дітей та були зумовлені неспроможністю проживати разом, вирішувати побутові сімейні проблеми, а тому можуть негативно впливати на формування світогляду дітей. У зв'язку з неспроможністю проживати спільно з відповідачем, вона орендувала квартиру в якій на даний момент проживає разом з дітьми та сплачує орендну плату, комунальні послуги, а також самостійно несе витати на утримання дітей. Вказувала на те, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач матеріально дітям не допомагає, участі у їх вихованні не приймає, внаслідок чого діти не отримують достатнього матеріального забезпечення, оскільки вона самостійно не може покривати усі необхідні витрати та у зв'язку з тим, що вона з відповідачем тривалий час не підтримує стосунків їй невідомий розмір його щомісячних доходів. У зв'язку з наведеним, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. (по 500 грн.) щомісячно з моменту звернення з позовом до суду та до досягнення [PERSON] 23 років, а в подальшому 500 грн. до досягнення [PERSON] повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала а в повному обсязі та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явилися в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідка АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідач зареєстрований за адресою - [ADDRESS]. Саме за цією адресою судом неодноразово надсилались судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 24 квітня 1992 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом РАЦС, актовий запис №514 (а/с 10). Під час даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей, а саме: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а/с 9, 22). Сторони не підтримують між собою подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, відповідач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Окрім того, у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з наявних у справі даних та доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачем, у справі відсутні докази щодо доходів відповідача, а тому аліменти слід стягнути в твердій грошовій сумі. Як вбачається з довідки Буковинського державного медичного університету №147 від 27.01.2014 року, [PERSON] навчається на 5 курсі 2-го медичного факультету за спеціальністю «лікувальна справа», термін навчання по 30.06.2015 року (а/с 23). Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Як вбачається з роз'яснень, які містяться п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, враховуючи матеріальний стан сторін, інтереси дітей, суд вважає, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі по 500 грн. щомісячно. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати в частині вимог про стягнення аліментів підлягають стягненню з відповідача на користь держави. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати за звернення до суду з вимогами про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved