Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся в Деснянський районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] , про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом. У поданому до суду позові вказував на те, що він є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . До 2013 р. разом з позивачем за цією адресою проживала відповідач. На даний час у квартирі проживає разом з позивачем гр. [PERSON] . Відповідач по справі є колишня дружина позивача, з якою він проживав у даній квартирі. У 2013 році відповідачка виїхала на інше місце проживання забравши усі свої речі та документи із квартири та переїхала за адресою: [ADDRESS] , де і проживає до даного часу. Відповідач за власним бажанням виїхала та вивезла свої речі у 2013 році на постійне проживання за адресою: [ADDRESS] , де і проживає до даного часу. Відповідно до актів про не проживання відповідачки в будинку [ADDRESS] , остання не проживає за даною адресою з 2013 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, просили його задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач разом з представником відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнають, вважають їх не обгрунтованими та такими що потребують у відмові в задоволені позовних вимог. З боку позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він просив задовольнити позовні вимоги. Вислухавши позивача та представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши подані ними документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] є власником квартири, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серії та номер [NUMBER] , виданий 26.10.2017 р. Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 22.07.2021 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , з 04.07.2008 року зареєстрована відповідачка. Відповідно до актів складених сусідами та затверджених Головою Правління ЖБК "Арсеналець -4", вбачається, що [PERSON] , зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] з серпня 2013 року. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч.1 ст.16 ЦК України встановлено. Що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язані, що підтверджується доданими та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі і не являється членом сім`ї позивача не пов`язана спільним побутом. Отже, право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. З урахуванням вищезазначеного позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Крім того, позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору.

Outcome: approved