Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 25.04.2013, застосувати реституцію та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], площею 48,3 кв.м. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що договір дарування вказаної квартири від 25.04.2013 є удаваним правочином, яким приховано договір купівлі-продажу, за яким Відповідач не виконав своїх обов'язків. На підтвердження своїх доводів, Позивач надав розписку, з якої вбачається, що за квартиру, право власності на яку набуто Відповідачем на підставі спірного договору дарування, Відповідач має сплати грошові кошти у строк до 25.04.2014. Також Позивач пояснив, що він постійно проживав у вказаній квартирі до укладення договору дарування від 25.04.2013 та проживає після його укладення і на теперішній час, зареєстрований у квартирі [ADDRESS], іншого житла не має. Відтак правові наслідки укладення спірного правочину фактично не настали. В судовому засіданні Позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, підтвердив, що обставини, викладені у позовній заяві, дійсно мали місце. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України, ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, вислухавши пояснення сторін, вважає позов підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 25.04.2013 між Позивачем та Відповідачем укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS]. У день укладення спірного договору дарування, Відповідач надав Позивачу письмову розписку, у якій зазначив, що за отримане майно за договором дарування від 25.04.2013, він, у строк до 25.04.2014, зобов'язується сплатити Позивачу грошові кошти у розмірі 60 000 доларі США або еквівалент у гривні за ринковим курсом на день продажу. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Виходячи з фактичних обставин справи, судом встановлено, що насправді між Позивачем та Відповідачем вчинено правочин купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а договір дарування від 24.04.2013 є удаваним. Судом встановлено, що свої обов'язки за вказаним договором Відповідач не виконав, грошові кошти за отримане майно не сплатив. Відповідно до ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу. Згідно ст. 692 ЦК України, Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Статтею ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за договором, не настання реальних правових наслідків його укладення, договір дарування від 24.04.2013 є недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що грошові кошти за отримане майно Відповідачем не передано Позивачу, квартира [ADDRESS] підлягає поверненню у власність Позивача. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач -визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 203, 215, 216, 235 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 10, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved