Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], Франківського районного відділу ДМС України у м.Львові, про визнання права на користування квартирою, який неодноразово уточнювала. В обґрунтування уточнених позовних вимог, покликається на те, що її батько, [PERSON] з 16.02.1987р. до дня смерті - [INFO]. був зареєстрований, як член сім'ї, у квартирі [ADDRESS]. Квартира загальною площею 30,2 кв.м. належала діду позивача - [PERSON], який помер [INFO]., на підставі сідоцтва про право власності на квартиру від 31.01.2003р. Спадкоємцями [PERSON] і [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] Відповідач не може оформити спадщину так, як у неї відсутні деякі документи про родинні стосунки з [PERSON] За життя, [PERSON] дав дозвіл на вселення та проживання позивачу, ще будучи неповнолітньою особою, разом з її батьком. З січня 2003р. позивач фактично проживає у [ADDRESS]. Позивач та її батьки допомагали [PERSON], оплачували за квартиру та комунальні послуги, купували та готували їжу, купували одяг та ліки. Позивач особисто, коли захворів [PERSON] доглядала за ним до дня його смерті, так як останні роки перед смертю йому потрібен був постійний догляд та допомога. Позивач та її батько повністю проводили оплату ритуальних послуг та поховання [PERSON] В подальшому, позивач доглядала за своїм батьком - [PERSON] до його смерті. Позивач зазначає, що весь тягар по оплаті квартири та комунальних послуг ліг на неї. Позивач підтримує квартиру в належному стані, за свої власні кошти провела ремонт в квартирі. Іншого місця проживання в неї немає. Отже, позивач більше 13 років проживає та користується спірною квартирою, оплачує всі платежі. Вона, як член сім'ї, з дозволу власника вселилась та проживає в даній квартирі до цього часу. Фактично позивач відкрито, безперервно з 2003 року, добросовісно, як член сім'ї, володіє спірною квартирою Згідно акту ЛКП «Вулецьке» від 09.11.2015р. позивач вселилась в дану квартиру з 2003 року. В грудні 2015р. позивач звернулась до Франківського РВ ДМС України у м.Львові з заявою про її реєстрацію у квартирі [ADDRESS]. Проте, у зв'язку з тим, що у неї не було всіх документів для реєстрації, їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду. Просить уточнений позов задоволити та визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю - квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному в уточненій позовній заяві, просили позов задоволити. В судовому засіданні відповідач позов визнала, пояснила, що позивач дійсно проживає у спірній квартирі з січня 2003 року, тобто понад 10 років, оплачує комунальні послуги, доглядає за квартирою. В судове засідання представник відповідача Франківського РВ ДМС України у м.Львові не з'явився, подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно дост.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 31.01.2003р., квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Як вбачається з Акту ЛКП «Вулецьке» від 09.11.2015р., в квартирі [ADDRESS], проживав власник [PERSON] до дня його смерті. [INFO]. Також, разом із ним проживав як наймач з 16.02.1987р. [PERSON], до дня його смерті, [INFO]. З 2003 року з ним постійно проживала його донька [PERSON] ([PERSON]), а з 2012р., після одруження разом із [PERSON] проживає її чоловік - [PERSON]. Згідно листа Франківського РВ ДМС України у м.Львові №4613/5399 від 15.12.2015р., [PERSON] відмовлено у реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS], оскільки в останньої відсутні документи на вказану вище квартиру. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст.ст. 328-345 ЦК України). Згідно з ч. 1ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Для набуття права власності на нерухоме майно строку набувальної давності недостатньо. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335,338,341,343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно та майно, власник якого невідомий. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд враховує добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей335і344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей335і344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Отже, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту наведеної норми закону. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.2003р. [NUMBER] є власником квартири [ADDRESS], інших власників квартири немає. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки, [PERSON] помер і виписаний [INFO]. [PERSON] - батько позивача, був зареєстрований за даною адресою як наймач з 16.02.1987 р. до дня смерті [INFO]., знятий з реєстрації 08.04.2014р. Згідно акту ЛКП «Вулецьке» від 09.11.2015р., позивач з січня 2003 року проживає за даною адресою, тобто понад 10 років, встановлених законом для набуття права власності за набувальною давністю. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з п.3ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення позивача та її представника, які вказали на те, що позивач проживає у [ADDRESS] з січня 2003 року із дозволу власника квартири, [PERSON] безперервно по даний час тобто понад 13 років, а також враховуючи те, що відповідач визнала позов, та підтвердила той факт, що позивач дійсно проживає за вищевказаною адресою з 2003 року, а отже обставини визнані нею не досліджуються судом, а відтак, суд знаходить необхідним позов задовольнити.

Outcome: approved