Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивачі 27.01.2017 року звернулись до суду з позовом до [PERSON], за яким просили визнати договір позики ВРМ № 206293 (з додатками) від 10 серпня 2011 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]В (запис у реєстрі № 2277) недійсним; визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину - договору інвестування, який сторони насправді вчинили. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 10.08.2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики ВРМ № 206293, засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (запис у реєстрі № 2277), предметом якого було передання у власність грошових коштів частинами згідно інвестиційного договору № 1-І від 10 серпня 2011 року, в якому [PERSON] і [PERSON] є Виконавцями і іменуються «Сторона 1» та «Сторона 2», а [PERSON] іменується «Інвестор». Посилались на те, що інвестування в спільний проект, який є предметом Інвестиційного договору 1-І від 10 серпня 2011 року, було розпочато ще 25 червня 2011 року, про що свідчить Договір купівлі - продажу TOB «СТС Логістікс Холдінг» ВРЛ № 631329 (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 1801), який було придбано з метою реалізації спільного інвестиційного проекту та отримало назву ТОВ «Студія Фреш-Інформ». Згідно з Договором купівлі - продажу ТОВ «СТС Логістікс Холдінг» частки в статутному капіталі були розподілені наступним чином: [PERSON] отримала 76 %, [PERSON] - 12 %, [PERSON] LA. - 12%. Але у подальшому, [PERSON], мотивуючи тим, що існує необхідність засвідчити суми, які згідно домовленостей вона мала передати в якості інвестицій, наполягла на укладенні нотаріально-посвідченого договору позики, що надасть [PERSON] та [PERSON] впевненості в тому, що обумовлені кошти будуть направлені в інвестиційний проект, в іншому випадку [PERSON] припинить інвестування. Таким чином вказували, що 10 серпня 2011 року було укладено договір позики з метою реалізації інвестиційного проекту та його потреб, що неодноразово обговорювалось як в усній, так і в письмовій формі шляхом особистого листування електронною поштою між [PERSON] та [PERSON], яка є інвестором, а не позикодавцем, що підтверджується укладеним того ж дня договором інвестування № 1-І від 10 серпня 2011 року. Укладання інвестиційного договору, електронне листування, придбання ТОВ «СТС Логістікс Холдінг» свідчить про реальні наміри [PERSON] інвестувати в спільний проект. Стверджували, що відповідачем було зроблено інвестицію у вигляді коштів вкладених відповідно до п. 2.2. Інвестиційного договору № 1-І від 10 серпня 2011 року і сторонами вказаного Договору відповідно до ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» здійснювалась інвестиційна діяльність, а саме створення медіа-холдингу включаючи. Для виконання поставлених цілей інвестиційним договором №1-І в штат ТОВ «Студія «Фреш-Інформ» офіційно були прийняті наступні співробітники: [PERSON] - Генеральний директор ТОВ «Студія «Фреш-Інформ»; [PERSON] - Комерційний директор ТОВ «Студія «Фреш-Інформ»; [PERSON] - Керівник проекту ТОВ «Студія «Фреш-Інформ», з окладом згідно штатного розкладу; [PERSON] - головний редактор журналу САРАФАН. Згідно з п.2.11 Інвестиційного договору №1-І від 10 серпня 2011 року виконавці проекту ([PERSON] та [PERSON]Ф.) не здійснюють інвестиційних внесків в проект, а є лише організатором та виконавцем проекту, що також підтверджує той факт, що кошти, вказані в Договорі позики ВРМ № 206293 від 10 серпня 2011 року (запис у реєстрі № 2277) не є позикою, а інвестицією [PERSON]. Позивачі вказували, що гроші, отримані на карткові рахунки № 4146 3201 0009 4514, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON], № 4146 3201 0009 4548, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON] (відкриті рахунки прописані як в інвестиційному, так і в договорі позики), отримувались відповідно до Інвестиційного договору, з метою виконання його умов, а саме створення медіа-холдингу, а не договору позики. Вказували, що грошові кошти зараховані [PERSON] на зазначені карткові рахунки вважалися інвестицією, в іншому випадку [PERSON] та [PERSON]А в інвестиційному проекті використовували б власні кошти у відповідності до ст. 1046 ЦК України, що спростовується п. 2.11 Інвестиційного договору № 1-І від 10 серпня 2011 року, тим що «Інвестором» згідно вказаного Інвестиційного договору є [PERSON]. На підставі викладеного, посилались, що за договором позики ВРМ № 206293 від 10.08 2011 року фактично їм у власність кошти не передавалися, то відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України є підстави для оспорювання договору позики. Посилались на те, що при укладанні Договору позики також не було дотримано вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо відповідності волевиявлення [PERSON] та [PERSON] їх внутрішній волі реалізації інвестиційного проекту та вимоги ч. 5. ст. 203 ЦК України щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, адже відповідно до електронного листування між сторонами та укладанням Інвестиційного договору наслідки, настання яких бажала [PERSON], метою цих договорів було інвестування у згаданий вище інвестиційний проект. З посиланням на положення ст..235 ЦК України (удаваність договору) та положення ст.. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману), просили визнати дійсним договір позики. У судовому засіданні 13.09.2017 року позивачі позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. [PERSON] у минулих судових засіданнях додатково пояснила, що у 2011 році вони з відповідачкою вели переговори щодо спільного створення рекламно-інформаційного бізнесу (створення журналу, порталу та програми під назвою «Сарафан», де відповідачці будуть належати права на торговельну марку). Відповідачка є власницею консалтингової юридичної компанії, яка і складала усі договори. 10.08.2011 року вони зустрілись для того, щоб підписати інвестиційний договір, за умовами якого [PERSON] мала інвестувати свої кошти у свою же торгівельну марку ТОВ «Студія Фреш-Інформ» (це була медійна компанія, до якої мав бути приєднаний журнал «Сарафан»). Вона з [PERSON] у свою чергу були виконавцями проекту. Коли укладали інвестиційний договір, по законодавству необхідно було сплатити податок, тому, з метою ухилення від сплати податку, їм було запропоновано укласти договір позики про те, що передані їм у позику кошти мають йти на реалізацію проекту, пояснили, що для них ризиків не буде. Договір позики був підписаний після підписання інвестиційного договору з урахуванням того, що у договорі позики будуть прописані ті ж самі суми коштів та номери банківських рахунків, що в інвестиційному договорі. Згідно цих договорів позикові кошти їм надаються відповідачкою для подальшого їх інвестування в проект згідно інвестиційного договору, який зобовязалась інвестувати сама ж відповідачка. Вони ці кошти не брали на свої потреби. Усі інші договори вони підписували у день переведення відповідних сум. На той момент, вони (позивачі) не мали юридичних знань, тому оформленням усіх документів та складанням договорів займалась відповідачка та її фірма, вони на той момент розуміли лише, що підписували інвестиційний договір і договір позики, на виконання якого відповідачка як інвестор переводила кошти. Нотаріус відмовився реєструвати інвестиційний договір, проте він був укладений у присутності свідків, як: [PERSON] та [PERSON] (працівників компанії «Аркада-гранд»). Вони отримували кошти (знімали їх зі своїх рахунків) як інвестиції та у той же день передавали дані кошти відповідачці, про що свідчить електронна переписка між ними. На що саме та коли були витрачені кошти також підтверджується перепискою. Посилалась на те, що кошти вони отримували не для себе, а на продукт інвестиційного договору (роздруківка, оплата праці офіційних працівників, придбання техніки та сплату аналогів). До правоохоронних органів з приводу обману вони не звертались, оскільки вони припинили відносини у 2012 році, у них відповідачка все забрала (техніку, проект), та їх просто вигнали, проте інвестиційний договір не припинив свою дію. Зазначила, що не зрозуміло, яким чином вони були виведені зі складу засновників ТОВ «Студія «Фреш-Інформ» та яким чином були звільненні. Також, зазначила, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 03.06.2014 року посвідчені виконавчі написи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 434\~905, 27 грн. та пені в розмірі 10\~535, 27 грн. та про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми в розмірі 438\~647,05 грн. та пені в розмірі 13\~037, 02 грн. На підставі вищезазначених виконавчих написів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27.10.2014 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 45223690 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми в розмірі 451\~684,07 грн. на підставі виконавчого напису № 992 та 11.11.2014 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 45371992 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми в розмірі 445\~440, 54 грн. на підставі виконавчого напису № 2135. Вони не заперечують той факт, що отримували від відповідачки кошти, проте вважає, що оскільки кошти були використанні на реалізацію договору інвестування, то [PERSON] має право звертатись з відповідними вимогами в рамках даного договору. Проте, вона звертає стягнення і за оскаржуваним договором позики. [PERSON] у судових засіданнях пояснив, що відповідачка ввела їх в оману, коли склала два договори та наполягла на укладанні договору позики. Зазначив, що інвестиційний договір дійсно не був нотаріально посвідчений, проте його укладено у відповідності з вимогами чинного законодавства та у присутності осіб, які можуть це підтвердити (наприклад, [PERSON]). Інвестиційний договір містить посилання на договір позики (п.9.2 договору) та дані два договори є нерозривно повязаними між собою (одні і ті ж карткові рахунки, суми коштів, строки їх повернення прописані однаково в обох договорах; договір інвестування містить посилання на договір позики та прописано, що інвестиціями є кошти, які передаються у вигляді саме позики). Заперечував твердження представника відповідача щодо пропуску ними строків позовної давності. Надали до суду клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду. [PERSON] зазначив, що остання сума, яку вони мали сплачувати за інвестиційним договором була 29.11.2013 року, а з відповідним позовом вони звернулись 27.01.2016 року, тобто вважає у межах трирічного строку. Оскільки оскаржуваний договір позики вважають частиною інвестиційного договору, вважає, що строки ними дотримані. Вказав, що на той момент не розуміли значення свої дій, оскільки юридичних знань не мали. Також відзначив, що на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебувала справа за позовом [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, рішенням від 14.11.2015 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено та в рішенні суду було встановлено, що кошти передавались на реалізацію інвестиційного договору. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності, про що надав також письмову заяву від 09.02.2017 року. Вважає, що позов не підлягає задоволенню. Факт отримання коштів позивачі визнали та з умовами оскаржуваного договору вони були обізнані. Вказав, що позикові зобовязання є частиною інвестиційного договору, тобто відповідачка договором позики фактично страхувала зобовязання по інвестиційному договору. Спірний договір позики був укладений у нотаріуса та позивачам були розяснені їх права та обовязки. Вважає, що ніякого іншого наміру не було, зобовязання між сторонами виникли за цими двома договорами. Також представник відповідача посилався на те, що договір інвестування є нікчемним договором, оскільки нотаріально посвідчений не був. Стверджував, що за договором позики були видані виконавчі написи та [PERSON] виконала один із них у межах виконавчого провадження, тобто фактично визнала борг. Є рішення Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/11408/15-ц), яким відмовлено [PERSON] та [PERSON] у визнані виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд з урахуванням строків розгляду справи, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності свідків : приватного нотаріуса ОМНО [PERSON] та [PERSON], повідомлених належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, пояснення свідків: [PERSON], [PERSON], суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] на підставі наступного. У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 14.11.2012 року по справі № 6-133цс12. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. (Правова позиція ВСУ у справі №6-1026цс16). З матеріалів справи судом встановлено наступні обставини. 10 серпня 2011 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник 1), [PERSON] (позичальник 2) було укладено договір позики, згідно п.1 якого позикодавець передав шляхом переведення з карткового рахунку №4146320100094522, відкритому у АТ «Банк «Фінанси та Кредит», строком до 01.11.2012 року у власність позичальників грошові кошти в сумі 105\~889, 00 грн., що складає в еквіваленті 13\~284, 61 дол. США, з яких: - у власність позичальника 1 54\~101, 09 грн., що складає в еквіваленті 6\~787, 41 дол. США, шляхом перерахування вищевказаних грошових коштів на картковий рахунок №4146 3201 0009 4514, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит»; - у власність позичальника 2 51\~787, 88 грн., що складає в еквіваленті 6\~497, 20 дол. США, шляхом перерахування вищевказаних грошових коштів на картковий рахунок №4146 3201 0009 4548, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Позичальники зобовязались повернути отримані грошові кошти наступним чином: 2.1. позичальник 1 повертає: - до 31.08.2012 року 8\~210,85 грн., що в еквіваленті складає 1\~030, 08 дол. США; - до 28.09.2012 року 34\~993, 40 грн., що в еквіваленті складає 4\~390, 20 дол. США; - до 31.10.2012 року 10\~897, 00 грн., що в еквіваленті складає 1\~367, 13 дол. США. 2.2. позичальник 2 повертає: - до 31.07.2012 року 30\~000, 00 грн., що в еквіваленті складає 3\~763, 65 дол. США; - до 31.08.2012 року 21\~789, 15 грн., що в еквіваленті складає 2\~733, 55 дол. США; Договір позики був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2277. У період з 08.09.2011 року по 09.06.2012 року між сторонами укладались договори про внесення змін та доповнень до договору позики від 10.08.2011 року, зокрема: 08.09.2011 року між сторонами було підписано договір про внесення змін та доповнень до Договору Позики, згідно якого сума позики була збільшена до 202\~703, 48 грн., строк повернення 31.12.2012 року. У власність позичальника 1 було передано 99\~632, 97 грн. (в еквіваленті 12\~501 дол. США); у власність позичальника 2 103\~070, 51 грн. (в еквіваленті 12\~932, 31 дол. США). 21.10.2011 року - договір про внесення змін та доповнень до Договору Позики, згідно якого сума позики була збільшена до 323\~561, 65 грн. (в еквіваленті складає 40\~595, 92 дол. США), строк повернення 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 146\~470, 70 грн. (в еквіваленті 18\~377, 16 дол. США); у власність позичальника 2 177\~090, 95 грн. (в еквіваленті 22\~218, 76 дол. США). 15.11.2011 року - договір про внесення змін та доповнень до Договору Позики, згідно якого сума позики була збільшена до 414\~537, 55 грн. (в еквіваленті складає 52\~009, 57 дол. США), строк повернення 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 204\~615, 28 грн. (в еквіваленті 25\~671, 86 дол. США); у власність позичальника 2 209\~922, 27 грн. (в еквіваленті 26\~337, 71 дол. США). 09.04.2012 року - договір про внесення змін та доповнень до Договору Позики, згідно якого сума позики була збільшена до 643\~662, 88 грн. (в еквіваленті складає 80\~752, 61 дол. США), строк повернення 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 316\~030, 93 грн. (в еквіваленті 39\~648, 58 дол. США); у власність позичальника 2 327\~631, 95 грн. (в еквіваленті 41\~104, 03 дол. США). 09.06.2012 року - договір про внесення змін та доповнень до Договору Позики, згідно якого сума позики була збільшена до 725\~250, 38 грн. (в еквіваленті складає 90\~988, 41 дол. США), строк повернення 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 361\~071, 93 грн. (в еквіваленті 45\~299, 33 дол. США); у власність позичальника 2 364\~178, 45 грн. (в еквіваленті 45\~689, 07 дол. США). Також, судом встановлено, що 10 серпня 2011 року між [PERSON], [PERSON] (виконавці проекту) та [PERSON] (інвестор) було укладено Інвестиційний договір №1-І щодо позики згідно договору від 10.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (запис у реєстрі №2277) (а.с.13-17). За умовами договору, п.2.1 договору, предметом цього договору є участь сторін у реалізації проекту на умовах і порядку, передбачених даних Договором. Інвестор приймає участь у фінансування інвестиційного проекту шляхом передачі інвестицій (цільові грошові вклади у вигляді позики) Виконавцю (реалізатору ідей) проекту, а виконавець проекту організовує, реалізує і розповсюджує проект згідно укладеного Договору, з подальшим поверненням Інвестору коштів, які вкладені ним у проект. Проект направлений на створення медіа-холдінгу, включаючи: -створення, наповнення і просування Інтернет-порталу SARAFAN.UA; -створення, видавництво і розповсюдження журналу «САРАФАН»; -створення, наповнення і просування ТВ програми «САРАФАН-ТВ»; -підключення до медіа-холдінгу інтернет-порталу RIALEMON.COM.UA та інформеру «РИА ЛИМОН»; -управління запатентованою Інвестором програмою «Закон.Податки.Право», що включає у себе розширення клієнтської бази шляхом організації рекламних проектів, залучення доходів, ребрендінг; -створення інших медіа-продуктів по додатковому узгодженню Сторін. Згідно умов п.2.3 договору, Виконавець проекту реалізує поставлені на них завдання шляхом виконання зобовязань, визначених цим Договором. Інвестор здійснює фінансування проекту шляхом внесення Інвестиції (цільові грошові вклади у вигляді позики), а виконавець проекту забезпечує реалізацію інвестиції Інвестора для реалізації проектної програми (п.2.4 договору). Згідно розділу 1 інвестиційного договору, п.1.2, інвестиціями є грошові кошти у розмірі 787\~864, 00 грн., що еквівалентно за курсом НБУ на дату укладення Договору 98\~841, 30 дол. США. У відповідності до п.2.7 договору, факт надання узгодженої сторонами цільового грошового вкладу у вигляді позики засвідчується договором позики від 10.08.2011 року (зареєстрований у реєстрі №2277) та додатковими угодами до нього, посвідчених приватним нотаріусом [PERSON]. Реалізація проекту здійснюється через наступні субєкти підприємницької діяльності: ТОВ «Студія «Фреш-Інформ»; ФОП [PERSON]; ТОВ «ЦБ «Аркада-Гранд»; інші за письмовою згодою сторін. Бухгалтерське та юридичне супроводження ТОВ «Студія «Фреш-Інформ» та ФОП [PERSON], здійснює ТОВ «Наталі-Гранд» та ФОП [PERSON] за окремими договорами (п.2.9 договору). Умовами п.3.2.1 Інвестиційного договору було передбачено, що фінансування здійснюється шляхом переводу Інвестором коштів з формулюванням «надання позики згідно Договору від 10.08.2011 року» або «надання позики згідно з Договором» на карткові рахунки: - № 4146 3201 0009 4514, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит», на імя [PERSON]; - № 4146 3201 0009 4548, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит», на імя [PERSON]. У відповідності до п.9.2 Інвестиційного договору, договір діє з дня набрання чинності протягом трьох років або до моменту повного дострокового повернення Виконавцем Інвестору Інвестиції (позики). З матеріалів справи слідує, що 25.06.2011 року за договором купівлі-продажу [PERSON] від імені ТОВ «СТС ЛОГІСТІКС ХОЛДІНГ» продав, а [PERSON] Н,В., [PERSON], [PERSON] придбали належну продавцю частку в статутному капіталі ТОВ «СТС ЛОГІСТІКС ХОЛДІНГ». Розподіл відчужуваної частки між покупцями здійснювався наступним чином: [PERSON] 76%; [PERSON] 12%; [PERSON] 12%. Також позивачами були надані до суду копії наступних документів: 1. договір №2609/01 оренди інформаційно-рекламних площ від 26.09.2011 року, укладений між ТОВ «Студія «Фреш-Інформ», в особі [PERSON], та ФОП [PERSON] (а.с.116-117). За умовами даного договору (п.1.1), орендодавець здає, а орендатор приймає в оренду інформаційно-рекламні площі, які представляють собою наступне: 1-й обєкт журнал «САРАФАН»; 2-й обєкт - інформер «РИА ЛИМОН»; 3-й обєкт - телепрограма «САРАФАН»; 4-й обєкт телепрограма «Закон.Податки.Право»; 5-й обєкт - інтернет-портал www.rialemon.com.ua; 6-й обєкт інтернет-портал ww.sarafan.od.ua; 2. копії квитанцій, рахунків про сплату та акти виконаних робіт, додаткові угоди до договору №2609/01 за друк журналу «Сарафан» з р\\р ФОП [PERSON] (а.с.118-196). Суд вбачає, що остання квитанція за договором №2609/01 оренди інформаційно-рекламних площ від 26.09.2011 року датована 30 листопадом 2012 року (а.с.168); 3. копії титульних листів журналу «Сарафан» (а.с.197-204), в яких зазначено, що генеральним директором є [PERSON], комерційним директором [PERSON], керівником проекту [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачами приблизно 12-13 років. вона з ними працювала, коли відкривався журнал «Сарафан» (вона як менеджер по рекламі, позивачі керівники, відповідачка була інвестором). Пропрацювали приблизно 1 рік та потім між позивачами та [PERSON] був конфлікт, причина якого свідку не відома. Зазначила, що нічого не підписувала, коли узимку вилучалась техніка, відповідачка тоді увірвалась до офісу з криками, що всі ми крадії. Офіційно оформлена свідок не була, повідомити, хто саме був роботодавцем вона не може, проте інвестором вона вважала [PERSON] (заробітну плату також виплачувала відповідачка в її офісі «Аркада-Гранд»). Свідок [PERSON] повідомила, що знайома зі сторонами. Зазначила, що в даному проекті не працювала, була працівником (виконавчим директором) в ТОВ «Аркада-Гранд» та виконавчим директором в ТОВ «Наталі-Гранд». У неї були такі сфері діяльності: ведення діяльності підприємств та аутсорсинг. Позивачів знає візуально, бачила їх в офісі [PERSON]. Інвестиційний проект вела відповідачка та складала усі документи вона разом з юристом Крюковою Оленою. Свідок лише памятає, як її викликали до офісу відповідачки (там були два позивача, [PERSON] та [PERSON]І.), тоді вони засвідчили передачу коштів за договором інвестування між відповідачкою та позивачами. Суму коштів свідок не памятає. Чим закінчився проект вона не знає, оскільки у 2013 році звільнилась. При цьому також пояснила, що семінари проходили та кошти від позивачів поступали на розрахункові рахунки чи ТОВ «Аркада-Гранд», чи на рахунки фірми «Наталі-Гранд», оскільки вони оформляли акти виконаних робіт. Також була фірма «Фреш-Інформ», кошти могли на її рахунки також поступати, відповідачка була у ній засновником та дана фірма була створена разом з підписання інвестиційного договору. Підтвердила, що журнал «Сарафан» видавався та в ТОВ «Аркада-Гранд» проводились зйомки, де були присутні позивачі, останніх вона також бачила в роликах по телебаченню. Проте суму коштів, які передавались сторонами, на яких умовах вони передавались, коли саме свідок не памятає. Також судом встановлено, що 06.07.2015 року [PERSON] зверталась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів (справа №520/9426/15-ц). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.04.2016 року та ухвалою ВССУ від 26.12.2016 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.230-233). З тексту рішень вбачається, що звертаючись до суду [PERSON] посилалась на те, що «у серпні 2011 року між сторонами був укладений інвестиційний договір № 1-І, згідно з яким сторони домовилися про те, що вона, [PERSON], надасть інвестиції у розмірі 787 864 гривні. Сторони також домовилися, що надання даних грошових коштів буде оформлюватися шляхом укладання договору позики. На виконання цих домовленостей між сторонами 10 серпня 2011 року був укладений договір позики та в подальшому укладалися договори про внесення змін та доповнень до договору позики, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] шляхом переведення на картковий рахунок грошових коштів у розмірі 364 178 гривень 45 копійок. Також [PERSON] на виконання умов інвестиційного договору перевела на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 64 577 гривень, однак [PERSON] відмовився зявитися до нотаріуса для підписання доповнень до договору позики, у зв'язку з чим позивач вважає, що дані грошові кошти відповідачем отриманні безпідставно та на підставі\~ст. 1212 ЦК України\~звернулась до суду із позовом та просили задовольнити його у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав». Суди усіх трьох інстанцій за розглядом справи №520/9426/15-ц встановили, що грошові кошти переводились на рахунок [PERSON] на виконання умов інвестиційного договору від 10.08.2011 року №1-І, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. У відповідності ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. У відповідності до положень ст.3 вказаного Закону України. інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей. Суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора. У відповідності до положень ст. 7 закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестор самостійно визначає цілі, напрями, види й обсяги інвестицій, залучає для їх реалізації на договірній основі будь-яких учасників інвестиційної діяльності, у тому числі шляхом організації конкурсів і торгів. Для інвестування можуть бути залучені фінансові кошти у вигляді кредитів, випуску в установленому законодавством порядку цінних паперів і позик. Положенням ст. 9 вказаного Закону України передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. До кваліфікуючих ознак, за якими угоди слід відносити до інвестиційних договорів відносяться: закріплений факт вкладення інвестиції; однією із сторін правочину є інвестор, який передає інвестицію, контрагентом, як правило, виступає реципієнт інвестицій; довгостроковий характер реалізації інвестицій, що в свою породжує ризиковість таких операцій; мета договору отримання прибутку або ж досягнення соціального ефекту шляхом реалізації положень інвестиційного договору (можливе поєднання обох цілей). У свою чергу, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Отже, з викладених норм права, вбачається, що на відмінну від договору позики, кошти, отримані за інвестиційним договором, йдуть на реалізацію інвестиційних проектів, прибуток від яких отримує інвестор. У свою чергу, за спірним договором позики від 10.08.2011 року було передбачено, що кошти отримуються позичальниками у власність. Проте, згідно п.2 договору позики, сторони домовились, що вказані у цьому договорі карткові рахунки використовуватимуться виключно для інвестиційного договору. Між тим будь-яких письмових доказів щодо передачі грошей за спірним договором позики (з додатками до нього) у власність позивачам, крім безпосередньо відповідних договорів, до суду з боку відповідача не надано. При цьому, з тексту самого інвестиційного договору випливає, що договір позики від 10.08.2011 року укладався сторонами саме для забезпечення інвестування проекту інвестиційного договору, за яким [PERSON] виступала інвестором. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, здійснюючі права передбачені ст.. 27, 31 ЦПК України. Відповідно до ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Таким чином, суд вбачає, що вчинені сторонами дії за оспорюваними правочинами не можуть вважатись діями з позичання [PERSON] Н,В. позивачам коштів на власні потреби, навпаки, пояснення сторін, свідків, встановленні судами по справі №520/9426/15-ц обставини що кошти за договором позики переводились на картковий рахунок [PERSON] на виконання умов інвестиційного договору від тієї ж дати (10.08.2011 року), не дають підстав вважати укладення і існування між сторонами правовідносин за договором позики. Отже, суд вважає, що дії сторін з укладення договору позики ВРМ № 206293 (з додатками) від 10 серпня 2011 року, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]В (запис у реєстрі № 2277), приховували та були спрямовані на виконання умов договору інвестування, та забезпечували витрачання коштів саме на інвестиційний продукт. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції\~(п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно частин 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5\~ст. 261 ЦК України\~за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Окрім того, з тексту договору позики з додатковими до нього, вбачається, що сторонами було обумовлено строк повернення грошових коштів 31.12.2013 року, з даним позовом позивачі звернулись до суду 27.01.2016 року, тож до даних правовідносин строк позовної давності застосувати неможливо, у звязку з чим заява представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує, що інвестиційний договір, у рамках якого було укладеного договір позики, діє з дня набрання чинності протягом трьох років або до моменту повного дострокового повернення виконавцем інвестору інвестиції (позики). Договір інвестування був укладений 10 серпня 2011 року, тому виходячи з положень п.9.2 договору, діяв до 10.08.2014 року. Отже, виходячи з цього строку позивачі звернулись до суду з відповідним позовом у межах трирічного строку. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] у повному обсязі, та оспорювані правочини були спрямовані на виконання умов інвестиційного договору від 10.08.2011 року №1-І, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved