Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просить суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Позивач вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] За життя батьку позивача належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] на підставі договору міни від 02.11.1999 року № 2513/Б, який був зареєстрований у Білгород-Дністровському БТІ 12.11.1999 року в реєстровій книзі № 119-5049, інвентаризаційна справа № 5297. Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. 20.09.2017 року, батько позивача [PERSON] заповів позивачу належну йому Ѕ частку квартири [ADDRESS] Позивач з метою оформлення своїх спадкових прав, звернувся до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори та відповідно до листа від 27.04.2018 року № 1038/02-14 позивачу було відмовлено в оформленні спадщини, у зв'язку з тим, що договір міни був оформлений Одеською товарною біржею та не відповідає вимогам чинного законодавства України. Іншим спадкоємцем майна померлого є мати позивача [PERSON]. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. 07.11.2018 року було відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Витребувано з Чорноморської міської державної нотаріальної контори (вулиця Данченко, 14, м. Чорноморськ, Одеська область): інформацію про осіб, які зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], який помер [INFO]. 11.12.2018 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи відносно [PERSON], який помер [INFO]. 04.01.2019 року до суду надійшла від Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області копія спадкової справи № 04/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON]. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позивач [PERSON] склав письмову заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] склала письмову заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). За життя [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. 20.09.2017 року, відповідно до якого батько позивача [PERSON] заповів позивачу [PERSON] належну йому Ѕ частку квартири [ADDRESS] Відповідно до договору міни від 02.11.1999 року № 2513/Б [PERSON] набув у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] зареєстрований Білгород-Дністровським міжміським Бюро технічної інвентаризації, зареєстровано в реєстровій книзі № 119-5049, інвентаризаційна справа № 5297 від 12.11.1999 року. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору міни, який проведено у якості біржової операції між ініціатором угоди та учасником угоди, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі від 02.11.1999 року, зареєстрованому на Одеській товарній біржі. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору міни від 02.11.1999 року, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з міни товарів допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації, та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. Закон України «Про товарну біржу» звільняв членів біржи за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, при таких обставинах, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину та з того, що держава здійсненням державної реєстрації біржового договору, за яким особа придбала нерухоме майно, таким чином визнала, що у набувача право власності виникло на незаборонених законом підставах, не має підстав для визнання в судовому порядку права власності на спірне нерухоме майно за спадкодавцем. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу). Таким чином, у [PERSON] виникло право власності на спірну 1/2 частку квартири [ADDRESS] яке перейшло у порядку спадкування до позивача, як спадкоємця за заповітом. Однак, у зв'язку із тим, що у спадкодавця [PERSON] право власності на вищевказану частку квартири зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі договору міни від 02.11.1999 року, укладеного Одеською товарною біржею, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, внаслідок чого позивач не може реалізувати своє право (отримати свідоцтво про право на спадщину) та змушений звернутися до суду із відповідною позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно. Право на спадкування мають особи визначені в заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про нотаріат" видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. За даними Спадкової справи до майна померлого [PERSON], [INFO] позивач [PERSON] подав до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у вигляді квартири [ADDRESS] Відповідно до листа Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області від 27.04.2018 року № 1038/02-14 було повідомлено [PERSON], що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку квартири [ADDRESS] неможливо, у зв'язку із тим, що у спадкодавця [PERSON] право власності на вищевказану частку квартири зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі договору міни від 02.11.1999 року, укладеного Одеською товарною біржею, що не відповідає вимогам чинного законодавства (а.с. 8). Ч. 1 ст. 1296 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Беручи до уваги викладене, позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] (спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку на спадщину, відсутні), позивач у відповідності до статті 1269 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, оскільки вчасно звернувся із заявою до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька та у строк, встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України не відкликав заяву про прийняття спадщини, однак позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно, оскільки спадкодавець за життя не зареєстрував право власності у встановленому законом порядку. Таким чином права позивача, як спадкоємця підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved