Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила розірвати трудовий договір, укладений між нею та ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС», з 10 лютого 2021 року. Зобов`язати ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС» видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку, із зазначенням: дати звільнення - 10 лютого 2021 року, підстави звільнення - звільнена з посади менеджера по роботі з клієнтами за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України . Стягнути з ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС» на користь [PERSON] кошти у розмірі 14959,94 грн., які складаються з: компенсації за невикористану відпустку в розмірі 11155,10 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3804,84 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу № 8 від 31 січня 2018 року менеджеру по роботі з клієнтами [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в період з 05 лютого 2018 року по 12 грудня 2020 року. За час перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань,Товариство змінило 05 червня 2018 року місцезнаходження та зареєстроване місцезнаходження Товариства на дату закінчення відпустки по догляду за дитиною - місто Запоріжжя. По причині фактичного переміщення Товариства до міста Запоріжжя, позивач, яка має малолітню дитину та проживає в місті Києві, була позбавлена можливості приступити до роботи після закінчення відпустки по догляду за дитиною. Крім того, вона не була повідомлена про зміну істотних умов праці згідно ст. 32 Кодексу законів про працю України. У зв`язку з вищезазначеним, 03 лютого 2021 року [PERSON] направила заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП з 10 лютого 2021 року, з вимогою провести остаточні розрахунки, надіслати їй копію наказу про звільнення та надала дозвіл на пересилання їй трудової книжки поштою на зареєстроване місце проживання. Проте, відповідач відмовився отримати лист та його повернуто відправнику. Таким чином з 10 лютого 2021 року Товариство жодних дій щодо звільнення [PERSON] з роботи з дотриманням вимог КЗпП не здійснило, з нею не проведено остаточний розрахунок, їй не видано трудову книжку, наказу про звільнення, чим порушено її конституційне право на вільний вибір праці. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 15.03.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 16.12.2013 року [PERSON] було прийнято на посаду менеджера по роботі з клієнтами Товариства з обмеженою відповідальністю «А-ГРУП». 05.06.2018 року найменування Товариства було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФО РМ АЛЬЯНС». Факт наявних трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС» підтверджується електронною трудовою книжкою [PERSON] , що розміщена на веб-порталі Пенсійного фонду України. Відповідно до наказу №8 від 31.01.2018 року менеджеру по роботі з клієнтами [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в період з 05.02.2018 року по [INFO] . За час перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Товариство змінило свою адресу місцезнаходження з м. Києва на м. Запоріжжя. З матеріалів позовної заяви вбачається, що по причині фактичного переміщення Товариства до міста Запоріжжя, позивач, яка має малолітню дитину та проживає в місті Києві, була позбавлена можливості приступити до роботи після закінчення відпустки по догляду за дитиною. Крім того, позивач не була повідомлена про зміну істотних умов праці згідно ст. 32 Кодексу законів про працю України. У зв`язку з вищезазначеним, 03 лютого 2021 року [PERSON] засобом поштового зв`язку направила заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП з 10 лютого 2021 року, з вимогою провести остаточні розрахунки, надіслати їй копію наказу про звільнення та надала дозвіл на пересилання їй трудової книжки поштою на зареєстроване місце проживання, що підтверджується описом у вкладення зі штемпелем поштового зв`язку Київ-61, накладною № 0306106433927 від 03 лютого 2021 року, фіскальним чеком від 03 лютого 2021 року. Проте, відповідач відмовився отримати лист, а 24 лютого 2021 року лист повернуто відправнику ( [PERSON] ), що підтверджується конвертом та даними отриманими з сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» за допомогою 13 символьного літерно-цифрового номера (штрих-кодового ідентифікатора) поштового відправлення 0306106433927. Таким чином, з 10 лютого 2021 року ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС» жодних дій щодо звільнення [PERSON] з роботи не здійснило, з нею не проведено остаточний розрахунок, їй не видано трудову книжку, наказу про звільнення, чим порушено її конституційне право на вільний вибір праці. Позивач просила розірвати трудовий договір, укладений між нею та ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС», з 10 лютого 2021 року та зобов`язати ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС» видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку, із зазначенням: дати звільнення - 10 лютого 2021 року, підстави звільнення - звільнена з посади менеджера по роботі з клієнтами за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, на що слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Для звільнення працівника без поважних причин обов`язковою умовою є письмове попередження роботодавця за два тижні до звільнення. У такому разі роботодавець зобов`язаний звільнити працівника у встановленому порядку. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007, та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом ст. 22 КЗпП, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За змістом ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок (ст.47 КЗпП) Відповідно до ст. 48 КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки» від 27.04.1993 року № 301 встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно п. 4 Інструкції № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Отже, у зв`язку з тим, що відповідач не здійснив дій щодо звільнення [PERSON] та не видав їй оригінал трудової книжки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині повинні бути задоволенні. Позивач також просила стягнути з ТОВ «ІНФО РМ АЛЬЯНС» на свою користь кошти у розмірі 14959,94 грн., які складаються з: компенсації за невикористану відпустку в розмірі 11155,10 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3804,84 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Відповідно ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (як і для відпускних) беруть виплати за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Згідно з абз. 6 п. 2 Порядку № 100 з розрахункового періоду виключають святкові та неробочі дні, а також періоди, упродовж яких працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. Встановлено, що позивач до виходу у відпустку до досягнення дитиною 3-х років не використала щорічну відпустку за період з 15.12.2015 р. по 04.02.2018 р., тобто за 782 дні, та після виходу з відпустки до досягнення дитиною 3-х років не використала щорічну відпустку за період з 20.12.2020 р. по 09.02.2021 р., тобто 52 днів. Загалом не використано щорічну відпустку за 834 дні (782 дні + 52 днів). Згідно статті 6 Закону № 504/96-ВР, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік. Тобто, позивачу повинна була бути виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 55 днів згідно розрахунку: 834 (кількість днів за які не була використана відпустка) / 365 (кількість днів в році) х24 (кількість днів відпустки згідно Закону № 504/96-ВР). Оскільки, у [PERSON] відсутній розрахунковий період, то розрахунок компенсації за невикористану відпустку проводиться виходячи з мінімальної заробітної плати, а саме: середньоденна сума складає 202,82 грн. згідно розрахунку: 6000,00 грн. (мінімальна заробітна плата) х 12 (кількість календарних місяців) /355 (кількість днів в році без врахування святкових днів). Таким чином, компенсація за 55 днів невикористаної відпустки складає 11155,10 грн. згідно розрахунку: 202,82 грн. (середньоденна сума) х 55 (кількість днів невикористаної відпустки). Відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно розрахунку наданого позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2021 року по 01 березня 2021 року складає 3804,84 грн. Вказаний розрахунок є вірним, відповідачем у справі не оспорювався, а тому може бути взятий судом до уваги при ухваленні рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку в розмірі 11155,10 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3804,84 грн. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2724,00 грн.

Outcome: approved