Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 13.05.1977 року [PERSON] на сім'ю у складі з п'яти чоловік було видано ордер № [NUMBER] на заселення в квартиру [ADDRESS]. 25.08.1994 року виконкомом Білоцерківської міської ради було прийнято рішення № 256 «Про передачу в особисту власність державних квартир, які мають надлишкову загальну площу громадянам міста», відповідно до п. 2.13. - [PERSON] на сім'ю з двох чоловік було передано в особисту власність з умовою доплати за надлишкову загальну площу квартиру [ADDRESS]. Після здійснення доплати вартості надлишкової площі в сумі 264250 крб. на підставі вищевказаного рішення Білоцерківського виконкому сім'ї [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на житло [NUMBER] від 25.08.1994 року на квартиру [ADDRESS]. Дане свідоцтво було належно зареєстроване в МБТІ, [PERSON] і [PERSON] стали співвласниками вказаного нерухомого майна - власність спільна часткова по 1 \\ 2 частині у кожного. З 2011 року родина Іванчинків переїхала тимчасово мешкати в приватний будинок у с. Слобідка Бахмацького району Чернігівської області, а свою квартиру в м. Біла Церква здали в оренду, уклавши відповідні договори з наймачами. В 2016 році подружжя [PERSON] вирішили повернутись мешкати до власної квартири в м. Біла Церква, в жовтні 2016 року [PERSON] розпочав робити ремонт в батьківській квартирі, завіз туди будівельні матеріали, нові міжкімнатні двері, сантехніку, мав намір у січні 2017 року закінчити ремонт в квартирі. Однак, [PERSON] раптово захворів і переїзд було відкладено до лютого 2017 року. 01.02.2017 року, позивач [PERSON] в телефонній розмові з сусідкою дізналася, що в ніч з 18 на 19 січня 2017 року невідомі особи виносили з їхньої квартири речі, а пізніше чужі особи представилися новими власниками квартири [ADDRESS]. [PERSON] 02.02.2017 року приїхав в м. Біла Церква для з'ясування всіх обставин, виявив змінені замки в дверях, викликав поліцію. [PERSON] назвався новим власником квартири, в підтвердження надав договір дарування, повідомив, що це житло йому подарувала їхня знайома. 02.02.2017 року [PERSON] подав до правоохоронних органів заяву про вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України - шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою, відомості по якій було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та триває кримінальне досудове розслідування, та було встановлено підроблення документів, що стали підставою для незаконного відчуження квартири. Позивачі просили суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] від 31.01.1994р. на ім'я [PERSON] та витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В зв'язку з зупиненням провадження в даній цивільній справі, на підставі ч.1 ст. 251, ч.1 ст. 253 ЦПК України від 13.02.2018 року, в подальшому були уточнені позовні вимоги по справі, та позивачі [PERSON] і [PERSON] просили суд визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло [NUMBER] від 31.01.1994 року, видане виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], на користь [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на це нерухоме майно та зареєструвати за [PERSON] право власності на 3 / 8 частин квартири [ADDRESS], і за [PERSON] право власності на 5 / 8 частин цієї квартири. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача - виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, свого представника до суду не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, подали суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду даної справи був повідомлений належно, відзиву, письмових пояснень, заяв чи будь-яких клопотань відповідач суду не направив. Відповідач [PERSON] та його представники позов не визнали. Представник 3-ї особи - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи, витяг з кримінального провадження, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Суд встановив, що відповідно до Ордеру [NUMBER], виданого на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому від 10.05.1977 року за №272, [PERSON] з сім'єю з 5 чоловік був заселений в квартиру [ADDRESS] (Т.1 а.с.10). В судовому засіданні встановлено, що 25.08.1994 року виконкомом Білоцерківської міської ради було прийнято рішення № 256 «Про передачу в особисту власність державних квартир, які мають надлишкову загальну площу громадянам міста», відповідно до п. 2.13. якого [PERSON] на сім'ю з двох чоловік, член сімї [PERSON], було передано в особисту власність з умовою доплати за надлишкову загальну площу квартиру [ADDRESS]. Встановлено, що після здійснення подружжям [PERSON] доплати вартості надлишкової площі помешкання в сумі 264250 крб., на підставі вищевказаного рішення виконкому, їм було видано Свідоцтво на право власності на житло [NUMBER] від 25.08.1994 року на квартиру [ADDRESS]. Дане свідоцтво було зареєстроване в МБТІ /реєстрова книга №94р. №10881/. Отже, внаслідок приватизації квартири, у відповідності з Законом України «Про приватизацію житлового фонду», подружжя [PERSON] і [PERSON] стали співвласниками вказаного нерухомого майна, по 1 / 2 частині у кожного, що підтверджується відповідним свідоцтвом та довідкою КП БМР Служби приватизації державного житлового фонду від 28.02.2017 р. № 25 (Т.1 а.с.11,12,14). Судом встановлено, що 29.12.2016 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчила вчинення правочину - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Сторонами даного договору були [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). З договору вбачається, що квартира належала продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 31.01.1994 року. З даного свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] вбачається, що воно видане на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 31.01.1994 року № 10 або № 80, номер вказано нечітко. Встановлено, що згідно відповіді архівного відділу Білоцерківської міської ради № 95/06-03 від 09.10.2017 року в рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 31.01.1994 року № 10 «Про передачу в особисту та спільну власність державних квартир громадянам міста» та в рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 31.01.1994 року № 80 «Про зміну величини часток в користуванні житловими будинками, які належать співвласникам» відомостей щодо видачі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31.01.1994 року на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] не виявлено. Згідно з результатами експертизи, проведеної в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню, встановлено факт підробки вищевказаного свідоцтва. Зокрема, відповідно до Висновку технічної та почеркознавчої експертизи № 8-4\\1525 від 02.08.2017р. щодо підпису посадових осіб в правоустановчих документах та щодо печатки в документах, визначено, що підпис в графі «Перший заступник голови виконкому [PERSON]», в наступних документах : - свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 25 серпня 1994 року, виконано [PERSON] - свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1904 року, виконано не [PERSON], а іншою особою. Підпис в графі «Начальник МБТІ С. [PERSON]» в свідоцтві ппро право власності і на житло № [NUMBER] від 25 серпня 1994 року, виконано [PERSON] А вирішити питання, ким [PERSON], чи іншою особою виконано підпис в графі «Начальник МБТІ [PERSON]» в свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, не виявилось можливим. Підпис в графі «Начальник МБТІ [PERSON]» в свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, виконано не [PERSON], а іншою особою. Відбитки печатки «Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області» в наступних документах: - свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 25 серпня 1994 року, проставлено печаткою «Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області», зразки відбитку якої, надано в якості порівняльного матеріалу. - свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, проставлено печаткою- «Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області», зразки відбитку якої, надано в я кості порівняльного матеріалу. Вібитки печатки «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» в наступних документах: - свідоцтві про право власності на житло [NUMBER] від 25 серпня 1994 року, проставленого печаткою «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації», зразки відбитку якої, надано в якості порівняльного матеріалу; - свідоцтві на право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, проставлено не печаткою «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризаціїї», зразки відбитку якої, надано в якості порівняльного матеріалу. Наведене підтверджується Висновком №8-4\\1525 від 02.08.2017р., копія якого приєднана до матеріалів справи (Т. 1 а.с.172-199). Крім того, на виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 01.08.2018р. про витребування доказів, ст.слідчий Білоцерківського відділу поліції ГУНП в Київській області направив суду для ознайомлення частину матеріалів кримінального провадження, зокрема, Висновок експерта №8-4\\1525 від 02.08.2017р., Висновок експерта №8-4\\419 від 01.06.2018р., та Висновок судово-товарознавчої експертизи щодо квартири [ADDRESS]. Отже, судом встановлено, що саме на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31.01.1994 року на квартиру [ADDRESS], [PERSON] відчужив квартиру [PERSON] Встановлено, що через дванадцять днів після попереднього правочину, тобто, 10.01.2017 року, [PERSON] уклав договір купівлі - продажу квартири з [PERSON], яка 24.01.2017 року уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] Наведене підтверджується зібраними матеріалами справи. Представник позивача суду пояснила, що з 2011 року сім'я [PERSON] переїхала мешкати в приватний будинок у с. Слобідка Бахмацького району Чернігівської області. Свою квартиру здавали в оренду, про що укладали відповідні договори з наймачами. В 2016 році родина [PERSON] вирішила повернутись мешкати до власної квартири, оскільки в силу віку проживання в приватному будинку без належних зручностей ставало дедалі тяжчим. Перед переїздом у жовтні 2016 року їх син [PERSON] розпочав робити ремонт в квартирі, завіз туди будівельні матеріали, нові міжкімнатні двері, сантехніку. Перед новорічними святами 30.12.2016 року син поїхав до своїх батьків в Чернігівську область та мав намір у січні 2017 року закінчити ремонт в квартирі. Однак, [PERSON] раптово захворів і [PERSON] змушений був залишитись з батьками в селі до лютого 2017 року. 01.02.2017 року, позивач [PERSON], зателефонувала своїй сусідці [PERSON] та попросила забрати з їхньої поштової скриньки квитанції на оплату комунальних послуг. В цій телефонній розмові сусідка повідомила, що в ніч з 18 на 19 січня 2017 року невідомі особи виносили з їхньої квартири речі, а 29.01.2017 року чужа особа повідомила, що є новим власником квартири [ADDRESS]. [PERSON] терміново 02.02.2017 року поїхав в м. Біла Церква для з'ясування всіх обставин, виявив змінені замки в дверях, викликав поліцію. Після приїзду працівників поліції [PERSON] відчинив квартиру, показав договір дарування, повідомив, що це житло йому подаровано знайомою. Того ж дня, 02.02.2017 року, [PERSON] подав до правоохоронних органів заяву про вчинення злочину, передбаченого ч.4 сг. 190 КК України - шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою, відомості по якій було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування. Відповідач [PERSON], заперечуючи позов, суду пояснив, що придбав квартиру у знайомої, нічого не знав про підроблені документи, не звертав уваги, що всі квитанції в квартиру приходять на ім'я [PERSON], в картирі ніхто не був зареєстрований. З переоформленням вартість квартири [ADDRESS] становила 22 тисячі доларів США. У [PERSON] старша за віком дружина, виникали непорозуміння і тому [PERSON] вирішив в травні 2018 року подарувати спірну квартиру своїй малолітній доньці, хоча знав про наявне обтяження квартири, але оскаржував цей арешт. Відповідач [PERSON] вважає, що правомірно набув у власність житло, провів ремонт, поніс витрати і не бажає звільняти квартиру. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бобкової Н.В. від 10.02.2017 року, зміненою ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.02.2017 року, на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON], було накладено арешт з визначенням заборони відчуження арештованого майна в якості способу обтяження. Як було встановлено судом, в лютому 2017 року [PERSON] достовірно було відомо зміст ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, а також обов'язки зі збереження такого майна. [PERSON] оскаржував дану ухвалу в апеляційній інстанції та був присутній під час розгляду його апеляційної скарги, що вбачається з ухвали Апеляційного суду Київської області від 20.02.2017 року. А отже, [PERSON] достеменно знав про наявність арешту та заборони відчуження арештованого майна - квартири [ADDRESS], накладеного рішенням суду, що набрало законної сили, але при цьому, 12.05.2017 року [PERSON] уклав договір дарування вказаної квартири на користь своєї малолітньої дочки [PERSON], [INFO], яка на даний час зареєстрована як власник спірної квартири. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] суду показав, що його батьки з 2012 року до листопада 2016 року здавали в оренду свою квартиру [ADDRESS] в м Біла Церква. В 2016 році батьки вирішили повернутися жити у власну квартиру, і [PERSON] мав провести ремонт помешкання, придбав будівельні матеріали, замінив двері, розпочав ремонт, але внаслідок хвороби батька, [PERSON] поїхав до батьків в село. На початку лютого 2017 року родині [PERSON] стало відомо, що хтось вивіз їх речі з квартири. [PERSON] приїхав в м. Біла Церква, звернувся до поліції. В процесі кримінального розслідування стало відомо, що 29.12.2016 року по підробленим документам нотаріус посвідчила договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. [PERSON] продав [PERSON] квартиру [PERSON], а через 12 днів [PERSON] продав квартиру [PERSON], яка через 2 тижні продала дану квартиру [PERSON] Після порушення кримінального провадження і виявлення підроблених документів, [PERSON] подарував спірну квартиру своїй малолітній доньці. [PERSON] з дружиною займаються нерухомістю, добре знаються на укладенні договорів і знали, що квартира проблемна. Наразі сім'я [PERSON] відмовляється звільнити квартиру, продовжують проживати в ній. [PERSON] пропонував позивачам врегулювати спір, зазначивши, що поніс витрати, зробив в спірній квартирі ремонт вартістю 15 000 дол. США, а тому пропонував позивачам дати 12 000 доларів США відступних. Свідок [PERSON] суду показала, що з квітня 2015 р. по листопад 2016 року проживала в [INFO], наймала дану квартиру в подружжя [PERSON]. Свідок належно сплачувала орендну плату та комунальні платежі. Всі відносини щодо найму житла врегульовувала з [PERSON] чи [PERSON] В жовтні 2016 року свідок придбала за 28500 доларів США собі власне житло в м. Біла Церква, а тому звільнила квартиру [ADDRESS], квитанції і ключі від квартири віддала сусідці [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що з 1977 року проживає по сусідству з сім'єю [PERSON]. Свідку відомо, що позивачі тривалий час здавали свою квартиру в оренду. Свідок, на прохання [PERSON], контролювала квартирантів, забирала квитанції, пере провіряла поштову скриньку. В кінці 2016 року [PERSON] приїхав в м. Біла Церква, сказав, що більше не будуть здавати квартиру, оскільки батьки хворіють і вирішили повернутися у власну квартиру. [PERSON] в листопаді 2016 року розпочав ремонт, змінив двері, балкон, а потім поїхав в село до батьків. Свідок бачила, як вночі 18.01.2017 року з квартири [PERSON] незнайомі люди вивозили речі, а пізніше незнайомий чоловік назвався господарем цієї квартири, сказав, що купив квартиру [PERSON]. В лютому 2017р. приїхав [PERSON] та не зміг відчинити вхідні двері квартири, оскільки були замінені замки, а потім приїхали поліцейські, почали все з'ясовувати. При вирішенні даного позову суд виходив з наступного. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5 відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої ст.10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про внесення права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до ч.4 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, як було встановлено судом, право власності [PERSON] і [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджено Свідоцтвом на право власності на житло [NUMBER] від 25.08.1994 року, яке належно було зареєстроване в МБТІ реєстрова книга № 94р., реєстровий №10881. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.З ст. 388 ЦКУкраїни). Згідно п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, враховуючи обставини, за яких [PERSON] відчужив квартиру своїй малолітній дочці, то в даному випадку, набувач не може вважатись добросовісним. Слід також зазначити, що відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України від 11.07.2018 року у справі № 2952/13-ц той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано в відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обтяження, і про те що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо по встановленим судом заборонам відчуджувати майно відповідачу було достоменно відомо. Крім того, відповідач [PERSON], як набувач, отримала вказане нерухоме майно безвідплатно, що дає позивачам абсолютне право на його витребування. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, що неодноразово висловлювалась по даній категорії справ (справа №6-140цс14 від 17.12.2014 р., справа №6- 2161 цс 16 від 02.11.2016 р., справа №6-2233цс16 від 21.12.2016 р.) за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Отже, позивачі свої вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння пред'являють до останнього набувача майна - законного представника малолітньої [PERSON] в силу ч. 1 ст. 242 ЦК України - [PERSON], який одночасно є і попереднім власником вказаної квартири. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-165 цс 13 від 12.02.2014 року, відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2 ст. 207 ЦК України). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 19.06.1992 року, чинній станом на дату видачі, вказану в оскаржуваному свідоцтві про право власності на нерухоме майно, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина . В ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.І ст. 216 ЦК України). При цьому за ч.І ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. В даному випадку, як було вже зазначено вище, рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів про передачу в особисту власність [PERSON] квартири [ADDRESS], на яке вказується в оскаржуваному свідоцтві про право власності на житло [NUMBER] від 31.01.1994 року, на ім'я [PERSON], - відсутнє. Отже, була відсутня правова підстава для видачі даного правовстановлюючого документа. Зазначені обставини в сукупності з результатами висновків технічної, почеркознавчої, судово-товарознавчої експертиз, проведених в рамках кримінального провадження, вказують на невідповідність вищевказаного свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 31.01.1994 року вимогам ч.ч.1-4 ст. 203 ЦК України, а отже, на його недійсність. І як наслідок, укладений на підставі недійсного свідоцтва про право власності на житло договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], є нікчемним. Так само нікчемними є і всі подальші правочини вчинені щодо спірної квартири. Порушене право власності позивачів на нерухоме майно може бути відновлене шляхом витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] квартири [ADDRESS], а також, у відповідності до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, - шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказану квартиру та здійснення державної реєстрації за позивачами права власності на вище вказану квартиру. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть [PERSON] [NUMBER](Т. 1а.с.210). В даній справі, за ухвалою судді від 09.07.2018 року було залучено правонаступником позивача, померлого 22.12.2017 року [PERSON], його сина [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом щодо майна [PERSON] Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, відповідно до інформації Бахмацької районної державної нотаріальної контори ГУЮ у Чернігівській області від 02..07.2018 року № 1255\\02-14, спадкоємцями, які прийняли спадщину після померлого [PERSON] є : за заповітом - син померлого [PERSON], та за законом - дружина померлого [PERSON]. Позивачі не можуть оформити свої спадкові права на спірну квартиру в органах нотаріату, оскільки порушене кримінальне провадження та існує спір щодо майна, який вирішується в судовому порядку. У відповідності до ст. 1241 ЦК України, [PERSON], як непрацездатна вдова, незалежно від змісту заповіту, успадкувала половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Отже, [PERSON] є спадкоємцем свого померлого чоловіка [PERSON] на 1\\8 частину спадкового майна, а [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлого батька [PERSON] на 3\\ 8 частин спадкового майна. З урахуванням вказаного, остаточним розрахунком розміру часток позивачів у спірній квартирі є : право власності позивача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 5\\ 8 частин, а право власності [PERSON] - 3\\8 частин цієї квартири. Таким чином, аналізуючи надані по справі докази, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та слід визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло [NUMBER] від 31.01.1994 року, видане виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON], в інтересах якої діє її батько [PERSON], на користь [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS], зареєструвавши за [PERSON] право власності на 3\\8 частин цієї квартири, а за [PERSON] право власності на 5\\8 частин даної квартири . 24.10.2017 року за ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду, було відстрочено позивачам сплату судового збору. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави судові витрати по справі на загальну суму 2114 грн. 40 коп. /ставка судового збору - 704,80 грн. х 3 - кількість позовних вимог/. На підставі викладеного,

Outcome: approved