Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. В ході судового розгляду справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод у вихованні та спілкування з малолітньою дитиною, визнання утримання дитини незаконним, повернення малолітньої дитини до постійного місця проживання, передачу дитини батьку для повернення до України. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] і [PERSON] первісний позов підтримали, просили його задовольнити, зустрічний позов не визнали, пояснивши, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини сторін [PERSON], [INFO]. З літа 2016 року дитини проживає в іншому місці, але батько не виконує своїх батьківських обов'язків і не бере участь у вихованні та утриманні дитини. В жовтні 2016 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх доньки. Але аліменти він не сплачує і матеріальної допомоги не надає. В тому ж жовтні 2016 року позивач виїхала з дитиною до Польщі, де працює за контрактом, а донька, мешкаючи разом з нею, відвідує школу. Однак батько дитини самоусунувся від виховання та утримання дитини і не передав навіть речі дитини, які залишились у спільній квартирі. За таких обставин просять позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої дитини: доньки - [PERSON], [INFO], а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, як заявленому безпідставно та необґрунтовано. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги первісного позову не визнали, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що в жовтні 2016 року [PERSON] без надання письмової згоди батька вивезла за кордон їх спільну дитину і продовжує там її утримувати. Він не підписував у нотаріальних органах заяви про надання дозволу на виїзд доньки до Польщі, а [PERSON] якимось чином підробила таку заяву і, скориставшись таким підробним документом, вивезла дитину до Польщі. Її первісний позов про позбавлення батьківських прав був поданий до суду з метою чинення на батька дитини морального тиску з метою приховати свої протиправні дії щодо підробки дозволу на виїзд дитини за кордон та подальшого незаконного утримання дитини в Польщі. З жовтня 2016 року [PERSON] був позбавлений можливості спілкуватись та бачитись з дитиною, брати участь у її вихованні. Відповідач з цього приводу неодноразово звертався до служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про вжиття заходів щодо повернення дитини на територію України, також були направлені звернення до поліції м. Варшави, до Уповноваженого з прав дитини, до Міністерства юстиції України, до компанії-роботодавця [PERSON] Однак жодне звернення позитивного результату не дало. За таких обставин просять зобов'язати [PERSON] усунути перешкод [PERSON] у вихованні та спілкування з малолітньою дитиною [PERSON], визнати утримання дитини незаконним, повернути малолітню дитину до постійного місця проживання в м. Києві, передати дитину батьку для повернення до України. 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, однак її представник у наданій до суду заяві просила розглянути справу у її відсутність (а.с.197-198). Заслухавши представників сторін, відповідача по первісному позову, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як встановлено судом, 26.11.2004 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.10.2016 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх його доходів щомісяця на утримання їх доньки [PERSON] (а.с.10-12; 30-32). Як регламентує ч.2, ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається із фотографій наданих в період з жовтня 2011 року по серпень 2016 року батько дитини [PERSON] зображений разом з дитиною [PERSON] за різних обставин, при цьому проявляє до неї увагу та турботу (а.с.62-66; 75-79; 133-137). Згідно характеристики з місця роботи [PERSON] характеризується позитивно (а.с.80-81), отримує заробітну плату, з якої вираховуються аліменти на утримання дитини (а.с.98). Відповідач [PERSON] є не судимою особою і не притягувався до кримінальної відповідальності (а.с.96). Як пояснили представники сторін та відповідач [PERSON], у вересні 2016 року позивач [PERSON] виїхала з дитиною [PERSON] до республіки Польща, де працює за контрактом, а донька, мешкаючи разом з нею, відвідує школу. Представниками позивача не надано судові доказів такого працевлаштування і проживання її на законних підставах за певною адресою. Також судом не отримано доказів щодо законності або незаконності виїзду дитини до Польщі. Однак згідно довідки від 15.11.2016 року [PERSON], [INFO], яка проживає у [ADDRESS], навчається ОА класі підготовчої школи №4 ім. Владислава Бронєвського з 26.09.2016 року (а.с.38). Відповідач [PERSON] з приводу виїзду дитини за кордон неодноразово звертався до служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про вжиття заходів щодо повернення дитини на територію України (а.с.82-84; 142-144; 147-148), також були направлені звернення до поліції м. Варшави, до Уповноваженого з прав дитини, до Міністерства юстиції України (а.с.86), до компанії-роботодавця [PERSON] Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. За змістом ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, обов'язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на обох батьків. Обставини справи свідчать про бажання відповідача [PERSON] займатися вихованням дитини, що він і робив до переїзду дитини до Польщі. Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 5.10.2017 року №101-10427/03 відповідача [PERSON] не доцільно позбавляти батьківських прав щодо його малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.48-49). Водночас Пленум Верховного Суду України в п.15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього доньки - [PERSON], [INFO], є крайнім заходом, а позивач та її представники не надали будь-яких доказів щодо не виконання [PERSON] батьківських обов'язків, при цьому суд враховує категоричну позицію відповідача по первісному позову щодо заперечення предмету спору, його бажання бачитись з дитиною, відсутність негативних даних поведінки відповідача щодо позивачки та їх спільної дитини, тому вказані обставини є винятковими, які не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, і за таких обставин у задоволенні первісного позову необхідно відмовити. За правилами ч.2-3, ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як наголошує ч.1, ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо, зокрема, при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання. В ході розгляду даної цивільної справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод у вихованні та спілкування з малолітньою дитиною, визнання утримання дитини незаконним, повернення малолітньої дитини до постійного місця проживання, передачу дитини батьку для повернення до України. Як встановлено судом, позивач по первісному позову [PERSON] в жовтні 2016 року разом з дитиною переїхала до республіки Польща, де зараз і проживають. Відповідач [PERSON] у будь-який спосіб на день винесення рішення питання про визначення місця проживання дитини з батьком не ставив. Також ним не надано судові доказів у розумінні положень ст.76-79 ЦПК України перешкоджання позивачем йому у вихованні та вільному спілкуванні з донькою, незаконного виїзду дитини за межі України з матір'ю. Аналізуючи докази, що стосуються зустрічного позову, суд вважає, що оскільки перешкоджання [PERSON] [PERSON] у вихованні та вільному спілкуванні з донькою не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а незаконний виїзд дитини з матір'ю не підтверджений будь-якими доказами, при цьому представники позивачці наголошують, що [PERSON] має в будь-який час приїхати до Варшави і бачитись з дитиною, тому у задоволенні частини зустрічного позову проусунення перешкод у вихованні та спілкування з малолітньою дитиною, визнання утримання дитини незаконним необхідно відмовити. Так як інші позовні вимоги є похідними від зазначених, в задоволенні яких відмовлено, тому і в задоволенні решти вимог також необхідно відмовити. Крім того, в порядку ст.137 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 16 915 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що було підтверджено документально.

Outcome: approved