Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 954,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 06.04.1977 року її було прийнято на роботу до відділу промислового будівництва інституту Південдіпрошахт, де вона працює і до сьогодні провідним інженером. Відповідач, починаючи 03.03.2018 р. по теперішній час затримував виплату заробітної плати, у зв`язку з чим виникла заборгованість з березня 2018 р. по грудень 2019 р. в розмірі 56\~954,00 грн. На підприємстві з березня 2018 року відсутня бухгалтерія, у зв`язку з чим розрахункові листи відсутні. При виплаті заробітної плати в неповному обсязі мали місце порушення, а саме: платіжні відомості складались неналежним чином, а іноді були відсутні; не подавалась звітність по ЄСВ, фінансові звіти, статистичні звіти в головне статистичне управління в Харківській області. У зв`язку з чим, надати відомості про розмір заборгованості по заробітній плати станом на теперішній час неможливо, оскільки на підприємстві відсутні спеціалісти, які б могли сформувати такі відомості; раніше співробітники зверталися до керівництва з продаванням надати їм довідки про фактично нараховану заробітну плату їм було відмовлено. Позивач самостійно зробила розрахунок, відповідно до якого залишок невиплаченої заробітної платні складає 56\~954,00 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.03.2020 року (головуючий суддя Ніколаєнко І.В.) відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Рішенням Вищої Ради правосуддя №1000/0/15-20 від 16.04.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 17.04.2020 року справа № 953/3683/20 (н/п 2/953/1630/20) передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Лях М.Ю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова позовну заяву прийнято в провадження судді Лях М.Ю. та розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Позивач через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не надав, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення судового засідання не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за його відсутністю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4\~ст.223 ЦПК України\~постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що позивач працює з 12.10.2012 року на посаді провідного інженера в Державному підприємстві «Проектування будівництва Підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», що підтверджується копією Трудової книжки серії [NUMBER] та індивідуальними відомостями про застраховану особу. В підтвердження доводів позивача про об`єктивну неможливість отримання нею розрахункових листів, з огляду на неналежне функціонування бухгалтерського відділу, починаючи з березня 2018 року та не подання підприємством фінансової звітності, посилається на листа-відповідь Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 25.03.2020 року. В позовній заяві наведений розрахунок заборгованості із заробітної плати, що складає 56\~954,00 грн. Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, та доказів, що вказаний розрахунок є недостовірним та неналежним доказом до суду також надано не було. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною пятою\~статті 97 Кодексу законів про працю\~встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. У частині другій\~ст. 233 КЗпП України\~передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У даному\~випадку позивач\~обмежений у\~можливості надати\~інші докази,\~ніж розрахункові\~листи,\~оскільки саме\~відповідач є\~власником відповідних\~документів про\~нарахування та\~сплату позивачу\~заборгованості по\~заробітній платі. Виходячи з наведених норм цивільного процесуального права, оскільки позивач об`єктивно позбавлена вільного доступу до доказів про розмір заборгованості, саме на відповідача покладається тягар спростування наданих позивачем розрахункових листів, які були видані їй саме відповідачем. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем, оскільки до суду не надано було жодного доказу, які би підтверджували наявність інших обставин, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 840,80 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved