Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 12 частину квартири. (а.с.3-7,60-61) Свої вимоги мотивує тим, що з 23 травня 1992 року по 25 жовтня 1996 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO], при цьому з жовтня 1996 року по 22 липня 2003 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, був єдиний грошовий бюджет, набували спільну сумісну власність і мали взаємні права, а з 22 липня 2003 року повторно зареєстрували шлюб, який 21 березня 2006 року був розірваний. 24 січня 2003 року був оформлений договір купівлі - продажу, а саме за спільні кошти придбано кв. [ADDRESS], однак договір було оформлено на відповідача. З сім»єю оселилися в придбаній квартирі. По теперішній час вона з матір»ю, донькою та сином проживають у спірній квартирі, відповідач добровільно пішов з квартири. Посилаючись на ст. 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 368, 372 ЦК України, зазначає, що придбане з відповідачем майно в період з жовтня 1996 року по липень 2003 року має статус спільної сумісної власності і тому їй належить 12 частка кв. [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову та просили його задовольнити. Вважаючи, що вона і відповідач придбали квартиру за спільні кошти під час спільного проживання, ведення спільного господарства та побуту, тому квартира є спільною власністю, і оскільки нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна у вигляді 12 частини спірної квартири, просила встановити факт проживання однією сім»ю без реєстрації шлюбу у період з 1996 по 2003 рік. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що під час придбання квартири у фактичних шлюбних відносинах з позивачем не перебували, квартира придбана за власні кошти. Надав письмові заперечення, у відповідності до яких просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, застосувавши строки позовної давності. (а.с.58-59) Зокрема, суд зазначає про те, що сторони не заперечували щодо укладення мирової угоди, погоджувалися щодо предмету спору, однак в подальшому, відповідач не заперечував щодо укладення мирової угоди, при цьому зазначав, що позов може визнати в повному обсязі лише в разі скасування боргових аліментних зобов'язань за останні 8 років та відмови позивача від аліментів до досягнення дочкою 23 - річного віку. Заслухавши пояснення сторін, показання допитаних в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт сумісного проживання сторін, ведення спільного господарства, набуття спільної сумісної власності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до п. 2 ст. З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Зі змісту ст. 74 СК України вбачається, що якщо жінка й чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки й чоловіка, які не перебувають у шлюбі між або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Однак, як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира придбана 24 січня 2003 року. Тобто, на час придбання квартири діяв КпШС, яким не передбачено поділ майна між чоловіком та дружиною, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. Сімейний кодекс України набув чинності лише 01 січня 2004 року, а тому не може застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами до набуття ним чинності. Згідно з ч.2 ст.13 КпШС права і обов»язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов»язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до Перехідних положень, Сімейний Кодекс України набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має. У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги в частині підстави визнання права власності на ? частину спірної квартири та зазначив, що просить визнати за позивачем право власності на частину спірної квартири на підставі ст.17 Закону України «Про власність», який діяв на момент придбання відповідачем квартири. (а.с.60-61)

Outcome: approved