Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, 31.03.2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно умов договору позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 400000 гривень, а позичальник зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів поетапно 25.04.14 року, 25.05.2014 року, 25.06.2014 року, 25.07.2014 року по 100000 гривень на банківський рахунок. Позика надавалася строком на чотири місяці з кінцевим терміном повернення до 31.07.2014 року. Кошти відповідач отримав у повному обсязі, що підтверджується умовами договору. В добровільному порядку повернути кошти [PERSON] відмовляється у зв'язку з чим він змушений був звернутися до суду з позовом. Просив позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 31.03.2014 року в розмірі 400000 гривень та понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, яка ухвалою суду від 05.06.2014 року була об'єднана в одне провадження з первісним позовом. Посилався на те, що в період з травня 2005 року по 19.02.2014 року обіймав посаду голови правління кредитної спілки «Рідне коло». У квітні 2012 року до кредитної спілки звернувся [PERSON] з проханням прийняти на депозитний рахунок належні йому грошові кошти. В подальшому, 03.04.2012 року між кредитною спілкою «Рідне коло» та [PERSON] було укладено договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок [NUMBER], за умовами якого відповідач по зустрічному позову вніс на депозитний рахунок спілки кошти в сумі 260000 гривень на строк до 04.06.2013 року, а спілка прийняла внесок на умовах строковості, зворотності та платності зі сплатою відсотків у розмірі 21 % річних. Крім того, 01.06.2012 року між сторонами було укладено договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок [NUMBER], за умовами якого відповідач по зустрічному позову вніс на депозитний рахунок спілки кошти в сумі 300000 гривень на строк до 01.08.2013 року за сплатою 21 % річних. В червні 2013 року [PERSON] з'явився до кредитної спілки та отримав нараховані відсотки у вигляді нарахованих відсотків за депозитними договорами. Тоді ж відповідач по зустрічному позову повідомив його, що тимчасово виїжджає до Канади у зв'язку з чим попросив зберігати належні йому грошові кошти на розрахунковому рахунку кредитної спілки «Рідне коло» до його повернення до України без нарахування відсотків у зв'язку з закінченням дії договорів. В березні 2014 року [PERSON] звернувся до діючого на той час голови кредитної спілки [PERSON] з погрозою та вимогами повернути належні йому грошові кошти. 27.03.2014 року під час їх спільної зустрічі в офісі кредитної спілки «Рідне коло» відповідач по зустрічному позову, погрожуючи примусив його особисто виконати зобов'язання спілки та повернути внесені кошти. [PERSON] запропонував, щоб між ними було укладено договір позики з графіком погашення заборгованості, за яким він нібито позичив у нього кошти. Натомість відповідачем на його ім'я мала бути видана довіреність на отримання депозитних коштів у спілці. Після цього між ними було укладено договір позики про ніби то отримання ним грошових коштів у розмірі 400000 гривень. Вважає, що укладений правочин є недійсним, оскільки був укладений під впливом погроз [PERSON] щодо застосування до нього насильства. На підставі ст.ст.215, 216, 231, 234 ЦК України просив визнати недійсним з моменту вчинення договір позики, укладений 31.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Просили позовну заяву задовольнити. Зустрічний позов не визнали. Зазначили, що сума вказана в договорі позики є меншою ніж загальна сума депозиту позивача, що свідчить про безпідставність зустрічних позовних вимог. Крім того, довіреність, на яку посилається відповідач, була анульована позивачем. Просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] зустрічний позов не визнав з підстав, викладених у поданій зустрічній позовній заяві. Пояснив, що будь-яких коштів за договором позики він не отримував, спірний договір підписав, оскільки позивач погрожував йому фізичною розправою. Просив зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову - відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні первісний позов не визнав. Зазначив, що 02.06.2014 року [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин щодо дій [PERSON] Просив зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову просив відмовити. Свідок [PERSON] суду показав, що деякий час був головою кредитної спілки «Рідне коло», на даний час спілка перебуває в стані ліквідації. [PERSON] особисто до нього не звертався з клопотанням про повернення депозитних коштів. Проте він частково чув розмову позивача з відповідачем, в ході якої [PERSON] погрожував [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] звертався до нього з приводу повернення депозитних коштів та пропонував йому підписати договір позики, на що він відмовився. Позивач вимагав, щоб [PERSON] особисто повернув йому кошти. Свідок [PERSON] суду показав, що працюючи на посаді помічника нотаріуса , готував довіреність видану позивачем на ім'я відповідача. Будь-яких погроз в його присутності [PERSON] не висловлював. Довіреність видавалась на отримання коштів. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що первісний позов обґрунтований та підлягає задоволенню, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 31.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 400000 гривень, а позичальник зобов'язується повертати їх 25.04.2014 року, 25.05.2014 року, 25.06.2014 року, 25.07.2014 року по 100000 гривень на банківський рахунок (а.с.6). Позика надається строком на 4 місяці, а саме до 31.07.2014 року. Позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші у визначеному розмірі на момент його оформлення (п.2.2). Сторони договору своїми підписами підтвердили факт передачі коштів. [PERSON], не заперечуючи факту підписання договору, з ним не погоджується та вважає, що правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.215, 216, 231, 234 ЦК України. Так, відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної статті для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Обов'язок доказування наявності такого впливу покладається на особу, яка оспорює правочин. Аналізуючи положення Закону, суд зазначає, що насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Різновидом насильства може вважатися службовий вплив керівника на свого підлеглого з метою спонукати останнього до укладення правочину шляхом застосування дисциплінарних стягнень, звільнення, зниження винагороди, пониження в посаді тощо. Характерною рисою насильства є його незаконність, а також те, що воно є результатом активної поведінки винного. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. В якості обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви, [PERSON] посилався на подану ним заяву про злочин до Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області відносно дій [PERSON], по якій на даний час проводиться досудове розслідування. Даючи оцінку наданому відповідачем доказу, суд вважає, що відповідачем не було доведено факту застосування відносно нього позивачем насильства у будь-яких його проявах. Посилання [PERSON] на ту обставину, що [PERSON] погрожував йому, що було сприйнято ним як насильство, не може бути прийнято до уваги судом, оскільки відповідачем не було вказано у чому конкретно полягало насильство та чому такі погрози позивача були сприйняті ним реально. При цьому, суд приймає до уваги покази свідка [PERSON], який суду показав, що [PERSON] просив його підписати договір позики, однак той відмовився, після чого будь-яких дій позивач відносно нього не вживав. Твердження [PERSON] про те, що кошти за договором позики - це в дійсності були кошти вкладені позивачем на депозит до кредитної спілки «Рідне коло», згідно договорів [NUMBER] від 03.04.2012 року, [NUMBER] від 01.06.2012 року, також не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки зазначені правочини є різними за своєю правовою природою, регулюються різними нормами Цивільного кодексу України та відрізняються за своїм суб'єктним складом. Також необґрунтованими є посилання [PERSON] на ст.234 ЦК України, оскільки за змістом статті фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Разом з тим, саме по собі звернення до суду з позовом [PERSON] свідчить про те, що він мав намір досягти правового результату внаслідок вчинення правочину, а тому угода не може бути визнана судом фіктивною. З урахуванням наведеного, суд вважає, що [PERSON] вірно сприймав істотні обставини вчиненого правочину, його зовнішнє волевиявлення відповідало його справжньому наміру та внутрішній волі. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір позики від 31.03.2014 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 231, 234 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 31.03.2014 року - необґрунтований та задоволенню не підлягає. Щодо первісного позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, сторонами була дотримана письмова форма договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору. Аналізуючи вказані положення, суд зазначає, що договір позики є двостороннім правочином. Також після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. На момент розгляду справи судом, договір позики від 31.03.2014 року є чинним, недійсним чи неукладеним в судовому порядку не визнавався. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту договору видно, що кінцевий термін повернення коштів сплив 31.07.2014 року, однак кошти відповідачем у добровільному порядку повернуті не були. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, а тому приходить до висновку про їх задоволення.

Outcome: approved