Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

позивачі звернулись до суду із позовом у якому просять: зобов'язати відповідача укладати договір оренди тільки за згодою позивачів; стягнути з відповідача на користь позивачів 5000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що позивачам належить на праві власності квартира [NUMBER] у будинку [ADDRESS]. Відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира [NUMBER] у цьому ж будинку на вулиці Угорська в м.Львові, яка не повідомивши позивачів, передала свою частку в користування третім особам, які порушують громадським порядок та спокій позивачів у місцях загального користування квартир [NUMBER] та [NUMBER], а саме: кухня, ванна, вбиральня, коридор, завдаючи останнім моральних та душевних страждань. Відтак, оскільки орендарі ведуть себе нахабно, позивачі просять надалі зобов'язати відповідача при укладенні договору оренди отримувати їх згоду. У судовому засіданні позивачі підтримали позов та просять такий задовольнити. Дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач та її представник заперечили проти позову повність. Додатково пояснили, що відповідач є співвласником квартири [NUMBER] на [ADDRESS] та жодного відношення до квартири позивачів не має. При здійснення своїх матеріальних прав відносно нерухомого майна не зобов'язана отримувати згоду третіх осіб (позивачів). Щодо моральної шкоди, то така жодним чином не підтверджена доказами у відповідності до норм чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом із тим, відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно із ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними і допустимими, як це передбачено ст..ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхилюючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві власності квартира [NUMBER] у будинку [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру від 17.10.2000 № Г-00056. Так, [PERSON] (зміна прізвища на [PERSON], що підтверджено копією паспорта, виданого 17.06.2014 /а.с.46/) на праві спільної часткової власності належить ? частка квартири [NUMBER] у будинку [ADDRESS], що підтверджено договором про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності від 13.03.2008, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО, зареєстровано у реєстрі за №329 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.03.2008. Разом із тим, судом встановлено, що позивачі неодноразово звертались до правоохоронних органів щодо порушення громадського порядку, особливою зухвалістю та винятковим цинізмом мешканцями квартири [NUMBER] у будинку [ADDRESS], однак розгляд таких заяв був припинений за відсутність складу кримінального правопорушення, оскільки такі відносини мають цивільно-правовий характер /а.с.14-18/. Попри те, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради повідомляла на листи позивачів, що перевірки цивільно-правових відносин між відповідачем і орендарями зазначеної вище квартири,у межах податкового законодавства, порушень не виявлено /а.с.9-15, 19/. Відповідно до ст.174 ЦПК України предметом доказування під час розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухвалення судового рішення. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що встановлені судом факти не обґрунтовують заявлені вимоги; у порушення ст.57-60 ЦПК України позивачами не подано доказів обґрунтування доводів викладених у позовній заяві; предмет позову відсутній; позивачами обрано спосіб захисту права, який не призводить до захисту чи відновлення її порушеного права, оскільки містить зобов'язання, які повинна вчинити відповідачка у майбутньому, а тому такий спосіб є підставою для відмови в задоволенні пред'явлених позивачами вимог про зобов'язання вимог. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Попри те, відповідно до роз'яснень, які містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В матеріалах справи відсутні будь-які докази спричинення відповідачем позивачам моральної шкоди; судом не здобуту підтверджень наявність у вказаному спорі підстав передбачених ч. 2 ст.23 ЦК України, наявність яких дає можливість таку шкоду компенсувати; позивачі в позовній заяві не вказують якими діями відповідач їм заподіяв моральну шкоду, в чому проявилась дана моральна шкода, а також жодним чином не обґрунтовує її розмір; під час розгляду справи позивачі не довели факт заподіяння їм моральної шкоди, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного. Позивачі при поданні позовної заяви звільненні від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 закону України «Про судовий збір». У зв'язку із відмовою у позовних вимогах, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України та

Outcome: approved