Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним Договір кредиту № 35/36/07-НВсклн від 31 липня 2007 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», а також визнати недійсність зобовязань, які були укладені на забезпечення виконання умов кредитного договору, а саме: Іпотечний договір № 35/36/І01/07-НВсклн від 31 липня 2007 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», та договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору від 14.11.2007 року, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 3779, предметом якого є квартира №424, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Героїв, 46,скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки та запис про реєстрацію обтяження, а саме: обтяження у вигляді заборони відчуження, яке було накладено [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 31 липня 2007 року і зареєстровано в реєстрі за №118 за Іпотечним договором № 35/36/І01/07-НВсклн від 31 липня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3779 на нерухоме майно квартира №424, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв, 46. В обґрунтування свого позову посилались на те, що зазначений вище Договір кредиту № 35/36/07-НВсклн від 31 липня 2007 року укладений із суттєвим порушенням вимог законодавства. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання у справі не зявлявся, про день та час його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомлялись. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 липня 2007 року було укладено Договір кредиту № 35/36/07-НВсклн (Кредитний Договір) про надання кредитних коштів на строк з 31 липня 2007 року по 30 липня 2032 року включно, у сумі 60 000 (шістдесяти тисяч) доларів США 00 центів. Вказаний договір складено у письмовій формі. Одночасно, у забезпечення виконання Позичальниками обов'язків за Кредитним договором № 35/36/07-НВсклн від 31 липня 2007 року було укладено Іпотечний договір № 35/36/І01/07-НВсклн від 31.07.2007 року, предметом якого є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 14.11.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору. 20.05.13р. між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно умов якого ПАТ «Дельтабанк» набуло статусу нового кредитору за вище зазначеним договором. Згідно із ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог ст.524 ЦК України, законодавцем визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть тільки визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Стаття 192 ЦК України зазначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У пункті 1 ст.3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч.3 ст.533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п.1 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобовязує банки отримувати індивідуальні ліцензії. Пунктом 4 ст.5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ. Тобто, згідно п.1.5. Положення, для здійснення валютних операцій в рамках спірних Договорів, а саме використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Згідно ч.5 ст.5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у Банка на момент укладення Договору індивідуальна ліцензія, яка видається НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу за спірним Договором, була відсутня. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо вираження грошових зобов'язань між Позичальником та Банком у доларах США суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, тому що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що у даному випадку місця не має. Вираження грошових зобов'язань у спірному кредитному договорі в іноземній валюті, а не в гривні України є неправомірним. А також використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Крім того, згідно п.1.3 ст.1 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про валютний контроль» від 8 лютого 2000 року N 49 Використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Згідно підпункту «г» п.4 ст.5 Декрету КМУ встановлено, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Резиденти України можуть розраховуватись між собою на території України в іноземній валюті тільки за наявності індивідуальної ліцензії НБУ у одного з них. Пунктом 1.11 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, зазначено, що валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отриманої як кредит (позика). Враховуючи той факт, що метою отримання кредитних коштів Позичальником були споживчі цілі, тобто придбання товарів та послуг на території України, що зазначено як одна з умов Договору, то Позичальник мав розраховуватись ними з третіми особами, про що банк не міг не знати, тобто Банк свідомо уклав спірний Договір на надання кредитних коштів, якими Позичальник законно не міг вести розрахунки на території України. Також Позичальник вимушений був використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу для належного виконання своїх зобовязань за спірним Договором, а саме шляхом внесення готівки у доларах США в касу Банку для поповнення своїх валютних рахунків, які було відкрито Банком для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам. Для погашення заборгованості за даним Договором, у тому числі відсотків за користування Кредитом, Позичальник сплачує Банку кошти на рахунки, відкриті Банком Позичальнику для зарахування коштів. З зазначеного вище вбачається, що сплатою Кредиту (виконання Позичальником своїх зобовязань за кредитним Договором) вважається внесення готівки Позичальником в касу банку та саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобовязання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами «а», «в» та «е» пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обовязкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на вїзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. При укладенні кредитного договору Відповідачем були порушені права Позичальника, як споживача фінансових послуг, які надає Банк. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору, що обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що при укладені спірного кредитного договору № 35/36/07-НВсклн від 31 липня 2007 року було допущено суттєві порушення, а саме: кредитні кошти були надані позивачам в іноземній валюті, що суперечить вимогам законодавства, оскільки для укладання зазначених правочинів Банку потрібно було мати індивідуальну ліцензію НБУ. Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст.203 ЦК України Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з п.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги те, що при укладенні кредитного договору були допущені суттєві порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недійсність оспорюваного кредитного договору, що також створює недійсність Іпотечного договору № 35/36/І01/07-НВсклн від 31 липня 2007 року, який було укладено на забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором. При цьому підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки та запис про реєстрацію обтяження, а саме: обтяження у вигляді заборони відчуження, яке було накладено [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 31 липня 2007 року і зареєстровано в реєстрі за №118 за Іпотечним договором № 35/36/І01/07-НВсклн від 31 липня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3779 на нерухоме майно квартиру №424, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв, 46. На підставі викладеного,

Outcome: approved