Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про позбавлення їх батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] . Через неналежний догляд відповідачкою за своїм сином, останній тривалий час знаходиться на обліку в службі у справах дітей Богородчанської районної державної адміністрації, як дитина яка опинилася у складних життєвих обставинах, через ухилення батьками від виконання своїх обов`язків. З липня 2018 року малолітній [PERSON] проживав з дядьком [PERSON] в с.Бабче Богородчанського району Івано-Франківської області, а з вересня 2018 року навчається і проживає в Солотвинській загальноосвітній школі-інтернат І-ІІІ ст. Відповідачка [PERSON] вихованням дитини не займається та не піклується про нього. Відповідачем [PERSON] було скоєно злочин щодо малолітнього сина і відповідно до вироку Демидівського районного суду Рівненської області від 13.06.2017 року він визнаний винним за ч.2 ст.156 КК України та відбуває покарання у місцях позбавлення волі. Зважаючи на те, що відповідачі не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не займаються їх підготовкою до самостійного життя, не цікавляться їх станом здоров`я, не забезпечують їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, тобто ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, просить позбавити їх батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнав та не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] . Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави позбавлення батьківських прав, зокрема мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітнього сина [PERSON] , однак, вона не бере ніякої участі у його вихованні, не займається його розвитком, не підтримує матеріально. Відповідач [PERSON] є батьком малолітнього сина [PERSON] . Вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 13.06.2017 року він засуджений за ч.2 ст.156 КК України, йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. В даний час відбуває покарання в державній установі "Рівненський слідчий ізолятор". Зі змісту згаданого вироку вбачається, що [PERSON] засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо сина [PERSON] . Згідно з висновком органу опіки та піклування Богородчанської райдержадміністрації від 25.04.2019 року № 189/01-46/142 позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка не займається вихованням сина, не підтримує його та матеріально не допомагає. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням наведеного суд приходить до переконання, що з відповідачів слід стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 193 СК України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно вирішує питання про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Враховуючи те, що остаточне питання про влаштування дитини на час розгляду справи не вирішено, суд вважає за необхідне зобов`язати Службу у справах дітей Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області відкрити особистий рахунок для дитини у відділенні Державного ощадного банку України у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду для перерахування аліментів, що підлягають стягненню. Беручи до уваги сукупність досліджених та перевірених у справі доказів, суд вважає позов обґрунтованим, а тому його слід задовольнити повністю. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст.150, 164, 165 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved