Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом до [PERSON] про визнання транспортного засобу марки «Nissan» /д.н.з. [NUMBER] / спільним сумісним майном подружжя та стягнення за нього грошової компенсації, оскільки він був відчужений без її згоди. Вимоги мотивовані тим, що вище вказаний автомобіль був придбаний в період перебування в шлюбі з відповідачем по справі, а відтак він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання автомобіля марки «Nissan» /д.н.з. [NUMBER] / його особистою приватною власністю. Вимоги обґрунтовані тим, що транспортний засіб був придбаний ним за його особисті кошти, які отримані як аванс від продажу належної йому на праві приватної власності частини будинку. В судовому засіданні позивач та її представник за первісним позовом заявлені позовні вимоги підтримали з вище наведених підстав, наполягали на їх задоволенні, категорично заперечуючи щодо задоволення зустрічних позовних вимог. Представник відповідача за первісним позовом в задоволенні заявлених позовних вимог просили відмовити, обґрунтовуючи правомірністю їх вимог в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази по справі, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в зустрічному необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що 07.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, а спірний автомобіль марки «Nissan» згідно договору купівлі-продажу №744/2020/2005445 було придбано останнім 21.05.2020 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем за зустрічним позовом. Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч.1 ст.69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом 12.09.2020 року реалізував спірне майно, що і обумовило звернення позивача про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки спільного сумісного майна подружжя. Відповідач за первісним позовом, категорично заперечуючи щодо задоволення вимог, посилається на недоведеність позивачем фінансової участі у придбанні спірного автомобіля, одночасно заявивши зустрічний позов про визнання вказаного транспортного засобу його особистою власністю, оскільки він був набутий ним за особисті кошти. Згідно п.3 ч.1, ч.6 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Надані в розпорядження суду письмові докази щодо заробітної плати сторін, а також розписку про отримання відповідачем завдатку від продажу частини житлового будинку, окрім припущень, всупереч процесуального обов`язку не доводять факту придбання спірного майна саме за його особисті кошти і як наслідок не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності на транспортний засіб. Оскільки судом встановлено, що спірний автомобіль, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, був відчужений відповідачем без згоди позивача, він підлягає поділу у рівних частках кожному, і з огляду на погодження сторонами по справі його дійсної вартості, уточнені вимоги позивача за первісним позовом про стягнення грошової компенсації в розмірі 165 550 грн підлягають задоволенню. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року (провадження № 6-843цс17). Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в сумі 1544 грн 94 к.

Outcome: approved