Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою, в якій просять суд встановити факт постійного проживання разом з своїм сином [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останнього, що наступила 29.01.2020 року та визнати за ними право власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] кожному. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що [INFO] помер їх син [PERSON] .. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із належному йому житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Вказаний будинок був батьківським будинком позивачки та в подальшому подарований [PERSON] її матір`ю. Позивачі постійно ним користувалися, фактично проживаючи у ньому, виконували роботи з його ремонту; у надвірних будівлях тримали господарство та здійснювали за ним догляд. Через непорозуміння сина з дружиною останній був змушений повернувся до подарованого йому будинку, де лишився проживати у ньому разом з обома батьками до моменту смерті. Батьки після смерті сина продовжували проживати у його будинку. Звернувшись до нотаріуса наступного дня після встановленого шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини, майже місяць часу чекали від відповідачки погодження спадкування, проте згоди від неї отримали. Звернувшись до нотаріуса для оформлення прав на спадкове майно з`ясували, що звернулися поза межами шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та мають документально довести факт свого постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. Хоча позивачі фактично і проживали на момент смерті сина разом з ним, однак зареєстровані по [ADDRESS] . Разом з тим, нотаріус роз`яснив, що дружина спадкодавця [PERSON] , яка є відповідачем у справі, як спадкоємець першої черги своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини, а тому вони можуть подати таку заяву та успадкувати частину спадкового майна за її згодою. Такої згоди відповідачка не надала, що послужило причиною звернення до суду із даним позовом. У судовому засіданні позивачі підтримали свої позовні вимоги та надали пояснення згідно позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча була повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. У судові засідання нею подавались заяви від 02.03.2021, 23.03.2021, 19.04.2021, 22.06.2021, 18.07.2021, у яких повідомляла про своє перебування в Польщі, у зв`язку з чим щоразу просила відкласти розгляд справи на іншу дату. Докази перебування за межами території України суду не надала. За таких обставинах суд, з`ясувавши думку позивача визнав за можливе розглянути справу у відсутності позивача, провівши на підставі вимог ст.281 ЦПК України та за згодою позивача заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON] , у віці 45 років, помер, про що 30.01.2020 року зроблено відповідний актовий запис №8 та виконавчим комітетом Рокитнівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с.15/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що до складу спадщини [PERSON] ввійшов житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , що належали померлому на підставі договору дарування від 17.05.2006 року та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с. 16, а.с 17/. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою №357/02-14 від 09.07.2021року, виданою державним нотаріусом Рокитнівської РДНК та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) /а.с. 56-58/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями паспорта громадянина України серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , свідоцтва про народження серії [NUMBER] та інших документів, що позивачі є батьками [PERSON] (спадкодавця) /а.с. 10-14/. Відтак, обоє позивачів відносяться до спадкоємців першої черги спадкування. Також, дослідженими матеріалами вправи встановлено, що 17.07.2020 року до Рокитнівської РДНК надійшла заява від [PERSON] про прийняття спадщини, яка залишились після смерті чоловіка- [PERSON] 18.08.2020 року надійшла заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті сина - [PERSON] і від позивачів. Від інших спадкоємців заяв про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину до нотконтори не надходило /а.с.55/. Таким чином, позивачі мають право на 1/3 житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] кожен. Як вбачається із постанови державного нотаріуса Рокитнівської РДНК про видачу свідоцтва про право на спадщину позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , оскільки вони не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не звернулися у визначений строк для прийняття спадщини. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В поданій до суду позовній заяві позивачі пояснили, що протягом останніх шести місяців життя сина і до дня його смерті вони спільно постійно проживали зі спадкодавцем, оскільки останній був їх сином, вели спільне господарство, допомагали останньому матеріально, оскільки обоє отримували пенсію, а син мав нестабільний дохід, через що, будучи одруженим, був змушений проживати окремо від дружини, самостійно власними силами проводили поточний та капітальний ремонт, змінювали вікна, перекривали дах та виконували інші види робіт. Дочка сина на батьківську хату не претендує, до нотаріуса не зверталась. Вказані обставини підтвердили суду, наданою довідкою №3864 від 30.07.2020 року виконавчого комітету Рокитнівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області, з якої вбачається, що позивачі дійсно проживали (без реєстрації) з своїм сином і проживають в спірному будинку по даний час /арк. справи 6/. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивачі постійно проживали у будинку по [ADDRESS] . За вказаною адресою постійно бачили їх сина, який і був власником будинку; на момент смерті сина батьки проживали разом з ним до останнього його дня життя, вони є його і поховали. Дружини та доньки покійного у тому будинку не бачили. Встановлення даного факту необхідно для оформлення спадщини, так як у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивачі дійсно постійно проживали разом з сином - [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останнього, що наступила [INFO] . Відтак позивачі є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , як такі, що постійно проживали разом із ним, на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи те, що позивачі оформити право на спадкове майно в нотаріальному порядку не мають можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved