Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 20 листопада 2010 р. вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім»ї, про що складено актовий запис № 3562. Сімейне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, несумісність характерів та постійні конфлікти з побутових та фінансових питань. Від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Позивач просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, щомісячно, до досягнення ним повноліття, оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання сина не надає. В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила суд шлюб між сторонами розірвати, так як подальше збереження шлюбних відносин неможливе.Позивач зазначила, що не проживає з відповідачем з літа 2015 року і вони не ведуть спільне господарство. Крім того, [PERSON] уточнила вимоги в частині розміру аліментів та просила суд щомісячно стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття у розмірі 1\\4 частина від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, оскільки питання щодо його утримання між нею та відповідачем не узгоджено. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів у пред'явленому позивачем розмірі не заперечував; підтвердив викидані позивачем обставин. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який 20 листопада 2010 року зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім»ї, про що складено актовий запис № 3562. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В ході судового розгляду встановлено, що між сторонами тривалий час існують конфлікти з приводу побутових та фінансових питань, які виникають через різні погляди на життя, різні інтереси, різне розуміння про права і обов»язки подружжя. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільне господарство та окремо проживають. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Як зазначалось судом вище, позивач заперечувала подальше існування сім»ї в зв»язку з відсутністю бажання на її збереження. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подальше існування сім»ї впливає на права обох сторін, в зв»язку з чим вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що питання щодо утримання неповнолітньої дитини між позивачем та відповідачем не узгоджено. Згідно з ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів у даній справі суд враховує матеріальне становище платника, що він є особою працездатного віку і може забезпечити належний рівень утримання своєї дитини; що він не має інших аліментних зобов»язань, а також те, що на його утриманні не перебувають інші особи, оскільки доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Суд також враховує позицію відповідача щодо пред»явленого позову, а саме визнання ним розміру аліментів, що пред»явлений до стягнення. Суд бере до уваги, що відповідно до вимог чинного законодавства утримувати неповнолітню дитину є обов»язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Також суд приймає до уваги розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця для забезпечення її харчування і придбання предметів першої необхідності. Оскільки суду не надано документів про стан здоров»я сторін та їхньої дитини, суд не досліджує зазначені обставини справи. Беручи до уваги викладені обставини, аналізуючи всі зібрані у справі докази, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини в частці від доходу в розмірі 1\\4 частка від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в доход держави.

Outcome: approved