Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - Державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленков Віктор Сергійович про визнання права власності на спадкове майно та просить ухвалити рішення, згідно якого визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 14/100 часток житлового будинку за [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після померлого [INFO] [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.08.2018р. вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, відповідно до якої їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 14/100 часток житлового будинку за [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , (який доводився їй батьком) та який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після померлого [INFO] [PERSON] (який доводився їй дідусем) у зв*язку з тим, що нею при зверненні до нотаріуса не було надано оригіналу договору купівлі-продажу вказаних часток домоволодіння. Оскільки в позивача відсутній оригінал вказаного договору, вона звернулася до суду. В судове засідання представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, слухання справи просив проводити без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив. Надав до суду відзив, в якому заперечували проти позовних вимог позивача та зазначили, що позивачем не надані докази, які підтверджують факт родинних відносин її з батьком та дідусем та факт проживання в зазначеній частині домоволодіння позивача та вищевказаних осіб. 3-тя особа в судове засідання не з*явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати позовні вимоги позивача без його пристуності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Як встановлено судом, 03.09.1928р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договор купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] передано у спільну власність домоволодіння [ADDRESS] з надвірними будівлями, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу. 20 грудня 1958р. [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 72/100 частини від усього домоволодіння [ADDRESS] з надвірними будівлями, відповідно, у власність [PERSON] перешла 10/100 частин домоволодіння та 1/6 частина всіх надвірних будівель, у власність [PERSON] та [PERSON] - по 19/100 частин домоволодіння та 1/6 частин всіх надвірних будівель кожному, у власність [PERSON] -24/100 частин домоволодіння та 1/6 частин всіх надвірних будівель, що підтверджується відповідним договором дарування. Згідно копій свідоцтв про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , який був дідусем позивача та відповідно батьком [PERSON] . Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» зазначає, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як роз`яснює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Згідно до ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення правовідносин, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За правилами, визначеними в ст. 527 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живі на момент смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно із ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . [PERSON] з [INFO] по день смерті мешкав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де разом з ним на день смерті мешкали та постійно проживали його донька- [PERSON] та онука- [PERSON] , що підтверджується довідкою комітету району в м. Харкові жителів приватного сектору Жовтневого району міста Харкова № 75 від 26 лютого 2013р. та записами в домовій книзі на домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] . Тобто позивач фактично прийняла спадщину після смерті батька, оскільки на час його смерті вона була зареєстрована (прописана) разом з ним. Як встановлено матеріалами справи, оформити спадщину після смерті батька позивач не може з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, для оформлення спадкових прав після смерті батька позивач звернулася до державного нотаріуса ХДНК № 6 з відповідною заявою але отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.08.2016 року за №2783/02-31, якою [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 14/100 часток житлового будинку за [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що правові документи на нерухоме майно на ім.*я померлого [PERSON] відсутні, як то необхідно, відповідно до п. 4.12 та п. 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, та ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Як було встановлено судом, спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] залишилася його донька [PERSON] (позивач по справі). [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майно, оскільки на день смерті проживала разом з батьком [PERSON] . Факт проживання позивача на момент смерті разом зі спадкодавцем підтверджується записами в домовій книзі та відміткою в паспорті громадянина України про зареєстроване місце проживання, а також довідкою. Однак, при цьому позивач не отримав в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на 14/100 часток житлового будинку за [ADDRESS] . На підставі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Згідно із вимогами п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Розглядаючи справу, суд приймає до уваги положення ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність, обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлено його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна сторона вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. У відповідальності до ст. ст. 1216-1223, 1225 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом та відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи зазначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст.1261-1265 ЦК України. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщенні. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Вирішуючи справу, суд виходить з положень ч. 2 і 3 ст. 1223 ЦК України, якими передбачено, що у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у випадку не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини являється день смерті особи або день, з якого вона оголошена померлою (частина 3 статті 46 ЦК України). Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. На підставі вимог ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved