Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував наступним чином. 18 січня 2005 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим спадкодавцем за її життя 22 листопада 1999 року, відповідно до якого остання заповіла належний їй житловий будинок з усіма будівлями та спорудами, що розташований в с. Приборівка Липовецького району Вінницької області по вул.. Лісній 13 на користь своїх дітей: позивача у справі [PERSON] та [PERSON], який від своєї частки у спадковому майні відмовився на користь позивача, висловивши такий намір у заяві, яку адресував нотаріусу. Позивач будучи єдиним спадкоємцем на майно спадкодавця спадщину прийняв фактично шляхом спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та не заявив про відмову від неї. Проте постановою нотаріуса йому, [PERSON], було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул.. Лісна, 13, в с. Приборівка Липовецького району Вінницької області. Відмова нотаріуса була мотивована тим, що заявником не було предявлено документа, який би посвідчував право власності спадкодавця на нерухоме майно. Прийнявши до уваги те, що існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, позивач просив суд здійснити захист його порушених прав у судовому порядку у спосіб визнання за ним права власності на нерухоме майно по спадщині за законом, що відкрилась після смерті його матері, оскільки по спадкуванню за заповітом він відмовився. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявились, однак в адресованій суду заяві зазначили про підтримання вимог за позовом, просили суд його задовольнити у повному обсязі, а справу розглянути за їх відсутності. Представник відповідача сільський голова Приборівської сільської ради Липовецького району в судове засідання також не зявився, в заяві, що надав суду зазначив про визнання позову, не заперечував проти його задоволення, просив суд розгляд справи проводити за відсутності представника сільської ради. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що 18 січня 2005 року в селі Приборівка Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія 1-АМ №196175. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Згідно матеріалів Спадкової справи №114/2015 до майна померлої 18 січня 2005 року [PERSON], яка була витребувана судом, встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась за заповітом вчиненим спадкодавцем за її життя 22.11.1999 року, відповідно до якого [PERSON] заповіла належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул.. Лісній 13 в селі Приборівка Липовецького району [PERSON] та [PERSON]. Своїм правом на спадкування за заповітом спадкоємці не скористались, надавши заяви про відмову від спадкування нотаріусу. Однак позивач використав своє право на спадкування за законом, будучи сином спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом, що доведено рішенням Липовецького районного суду від 24 березня 2014 року, яким встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], яка померла 18.01.2005 року та приходилась першому матірю. Позивач спадщину прийняв шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, на що вказує довідка видана виконавчим комітетом Приборівської сільської ради Липовецького району Вінницької області за №766 від 19.08.2015 року. До складу спадщини увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в селі Приборівка Липовецького району по вул.. Лісна 13, належність якого підтверджується Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що виданий 25.07.2011 року, згідно якого власником значиться [PERSON] 21.08.2015 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний обєкт нерухомості, так як заявником нотаріусу не було предявлено документа, який би посвідчував право власності спадкодавця на нерухомість. Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, таку позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Зі змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця і той з подружжя, який цього пережив (ст.1261 ЦК України). Як слідує із змісту ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її шляхом подачі заяви про прийняття спадщини особисто строком у шість місяців, або відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, подавши про це заяву нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Для визнання права власності по спадщині за законом потрібно підтвердити: відкриття спадщини; родинні відносини; належність майна спадкодавцю та спадщину потрібно прийняти відповідно до ст. ст. 1268-1270 ЦК України. Аналізуючи зібрані у справі докази, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом, інші спадкоємці за законом син померлої від своєї частки у спадщині відмовились на користь позивача. Отже позивач є єдиним спадкоємцем за законом на майно померлої [PERSON] Належність спадкової маси спадкодавцеві доведено довідкою виданою виконавчим комітетом Приборівської сільської ради Липовецького району за №778 від 25.08.2015 року, яка видана на підставі записів вчинених у погосподарських книгах; технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 13 по вул.. Лісній в с. Приборівка, Липовецького району, рік побудови житлового будинку 1959. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.г. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Здобуті у справі докази свідчать про те, що при житті [PERSON] володіла, користувалась та розпоряджалась вищевказаним будинком, тобто він перебував у її власності, право власності зареєстроване за нею згідно вимог діючого на той момент законодавства по даних сільської ради. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справі про спадкування роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти задоволення позову, про що надав заяву відповідного змісту. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 25, 346 ч. 1 п.11, 1218 - 1223, 1261, 1268 -1270, 1274, 1299 ЦК України,

Outcome: approved