Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує наступним: за час проживання однією сім'єю з відповідачем у них народилась донька [PERSON], [INFO]. З липня місяця 2017 року і по сьогоднішній час відповідач інтересами і вихованням доньки не цікавиться, не допомагає ні матеріально, ні морально, до дитини не приходить, не спілкується, взагалі самоусунулась від виховання доньки як мати. Відповідач проживає в будинку, де повна антисанітарія та постійний безлад. А тому, щоб його донька не проживала в антисанітарних умовах він вирішив, що вона буде проживати разом із ним в будинку його матері в с. Дзигівка, Ямпільського району, Вінницької області. Донька повністю перебуває на його утриманні та вихованні. Дитини відвідує дитячий садок «Сонечко» в с. Дзигівка, Ямпільського району, Вінницької області. Протягом останніх 6-ти місяців [PERSON] в дитячому садочку не бувала. Він приводить та забирає доньку із дитячого садка та робить усе можливе для нормального і здорового розвитку дитини. Відповідач жодного разу не з'явилась на батьківські збори, на свята доньки, жодного разу не поцікавилась вихованням дитини. [PERSON] ніде не працює, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, залишаючи дитину без нагляду. По місцю проживання характеризується негативно. Враховуючи, що відповідач систематично і навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків протягом тривалого часу: не проявляє інтересу до існування доньки, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріально дитину не забезпечує, тому існують усі правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Однак в ході розгляду справи позивач відмовився від вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та заявив вимогу про визначення місця проживання доньки разом із ним, в зв'язку з чим ухвалою суду було частково змінено предмет позову. Позивач вказує, що він працює, має стабільний заробіток, позитивно характеризується, має нормальний стан здоров'я, здатен забезпечити дитині належні умови проживання та розвитку, та бажає виховувати свою доньку. Тому позивач просить визначити місце проживання дитини з батьком. Позивач також просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 листопад 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; клопотання про витребування доказів, заява про часткову зміну предмета позову. 20 грудня 2018 року ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області було частково змінено предмет позову, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявленні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала з приводу задовлення позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: представник служби у справах дітей при Ямпільській РДА Підгорна Т.І. та представник Ямпільського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні не заперечували з приводу задоволення позову. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів, які є у справі - встановлено, що[INFO] в с.Дзигівка, Ямпільського району, Вінницької області народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Із акту обстеження по факту проживання в будинку встановлено, що [PERSON] проживає у с.Дзигівка у будинку своєї матері та здійснює догляд за донькою [PERSON], 2013 року народження, яка знаходиться на його утриманні (а.с.8). Із довідки про склад сім'ї виданої виконавчим комітетом Дзигівської сільської ради Ямільського району Вінницької області встановлено, що [PERSON] проживає по [ADDRESS]. Разом із ним проживає: мати [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.9). Із довідки-характеристики від 24 вересня 2018 року встановлено, що [PERSON] за час проживання в селі Дзигівка, Ямпільського району, Вінницької області зарекомендував себе з позитивної сторони, громадського порядку не порушує, спиртними напоями не зловживає (а.с.10). Із характеристики виданої ДНЗ «Сонечко» с. Дзигівка, Ямпільського району, Вінницької області встановлено, що [PERSON], [INFO] народження відвідує даний дитячий садок. За час відвідування дитини ДНЗ, тато зарекомендував себе з позитивної сторони. Працює, веде здоровий спосіб життя, не зловживає спиртними напоями. Дитину приводить в дитячий садок завжди чистою, охайною. Протягом останніх шести місяців мати дитини в дитячому садку не бувала, зв'язок із вихователями не підтримує (а.с.11). Із довідки про доходи від 25 вересня 2018 року встановлено, що [PERSON] працює трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва в ПАТ «ПК «Поділля» та отримує щомісячний заробіток (а.с.12). Із довідки-характеристики від 24 вересня 2018 року встановлено, що [PERSON] за час проживання в селі Дзигівка, Ямпільського району, Вінницької області зарекомендувала себе з негативної сторони, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не займається вихованням дітей, залишає дітей без догляду, вночі не з'являється вдома(а.с.13). Із акту обстеження по факту проживання в будинку встановлено, що [PERSON] проживає в будинку по [ADDRESS] з дітьми. Діти не отримують материнської турботи та ласки. Мати спілкується з ними різко, грубо та залишає дітей без нагляду тривалий час, не звертає уваги на те, чим займаються діти. Біля будинку та в самому будинку неналежні санітарно-гігієнічні умови. Запасів їжі немає. В будинку часто бувають сторонні люди, які вживають спиртні напої та ведуть себе аморально (а.с.14). Із актів відвідування сім'ї [PERSON] від 05 лютого 2018 року,03 травня 2018 року, 21 червня 2018 року, 22 серпня 2018 року та від 19 грудня 2018 року встановлено, що сім'я [PERSON] проживає в незадовільних санітарно-побутових умовах. Під час здійснення соціального супроводу члени родини не виконували план супроводу та рекомендації фахівця із соціальної роботи, не займається вихованням дітей і не здійснює належний догляд за ними (а.с.37-41). Із акту обстеження умов проживання від 19 грудня 2018 року встановлено, що обстеження умов проживання проведено по [ADDRESS]. Умови проживання незадовільні. В будинку брудно, діти мають неохайний вид, одяг та предмети першої необхідності є, однак все брудне та не відповідає сезону. [PERSON] попереджена про наслідки невиконання батьківських обов'язків та про неможливість залишення дітей вдома самих. Вказано на шкідливість паління та вживання алкогольних напоїв(а.с.43). Із акту обстеження умов проживання від 19 грудня 2018 року встановлено, що обстеження умов проживання проведено по [ADDRESS] Під час обстеження встановлено, що у дитини є окреме ліжко, чиста постільна білизна. Дитина забезпечена одягом, взуттям відповідно до вік, статі та розміру. Отримує повноцінне харчування, забезпечена іграми та іграшками. В родині теплі, дружні стосунки. В будинку є належні умови та комфортний температурний режим для проживання п'ятирічної дитини(а.с.44). Із відповіді на письмовий запит Ямпільського ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області встановлено, що [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП (невиконання батьками обов'язків щодо виховання дітей). Оцінюючи усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, що полягають в обов'язку матері, батька утримувати дитину. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір може ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, а також частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Та обставина, що позивач має можливість утримувати доньку та підтримувати належні умови її виховання і розвитку підтверджується матеріалами справи, в тому числі й актами обстеження умов проживання сім'ї. З урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов'язків, віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме батько малолітньої дитини створює належні умови для її повноцінного виховання та розвитку, дбає про дитину в належний спосіб. Крім цього, при вирішенні зазначеної вимоги позивача, суд враховує позицію відповідача, яка визнала і погодилась із заявленими позивачем позовними вимогами, а також те, що орган опіки та піклування не заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов'язків, взаємну прихильність батька та дитини, те, що позивач, як люблячий батько опікується донькою, створює належні умови для її повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, тому, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини - [PERSON], суд вважає за доцільне визначити місцем проживання останньої - місце проживання її батька - позивача. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а оскільки відповідач не надає коштів на утримання своєї малолітньої доньки, тому суд має підстави для стягнення з нього аліментів на утримання їхньої спільної дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд констатує, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров'я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі, не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 186 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги стан здоров'я та матеріальне становище малолітньої доньки, яка є здоровою та у певній мірі матеріально забезпеченою. З урахуванням матеріального становища платника аліментів, те що вона є особою працездатного віку, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, її стан здоров'я, а також визнання відповідачем даної позовної вимоги, суд має підстави для стягнення з неї аліментів у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Приймаючи до уваги вимоги діючого законодавства, а також встановлені по справі обставини, розмір прожиткового мінімуму, який встановлений на даний час, можливість відповідача працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги в повному обсязі. Суд вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, розмір стягуваних аліментів, який необхідний для забезпечення мінімальних потреби дитини становить 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % встановленого для дитини відповідного віку. Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а оскільки позивач звернулась до суду із позовом 12 листопада 2018 року, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 12 листопада 2018 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовна вимога позивача про визначення місця проживання дитини задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок. Окрім цього при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору за заявлену вимогу про стягнення аліментів, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Outcome: approved