Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі - продажу № 2183 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округ Сохою О.Б. Окрім неї за вказаною адресою зареєстровані : доньки [PERSON] , [PERSON] та онук - [PERSON] . [PERSON] в квартирі тільке зареєстрована , проте не проживає в ній майже вже як 5 років. Грошові кошти на сплату комунальних послуг не надає, позивачці як донька не допомагає. Реєстрація відповідачки за вказаною адресою чинить [PERSON] перешкоди у розпорядженні належним їй майном, у зв`язку з чим остання вимушена самостійно сплачувати вартість нарахованих комунальних платежів, оскільки відповідачка в утриманні житла участі не бере, в будинку відсутні її особисті речі, одяг, предмети побуту тощо. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за адресою реєстрації відповідачка не бажає, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись з вказаним позовом до суду, в якому просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка відзив на позов не подала, в судове засідання повторно не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно, відповідно до вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено та доведено матеріалами справи, що [PERSON] на підставі права приватної власності , за Договором купівлі - продажу № 2183 від 19.10.2000 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. (а.с.9). За адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка з пояснень позивача є дочкою позивача. Факт реєстрації відповідачки за вищевказаною адресою підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] за адресою реєстрації не проживає майже 5 років. Перебуваючи на реєстраційному обліку в зазначеному будинку, відповідач, фактично в ньому не мешкає, житлові та інші послуги не сплачує, будинком не користується, його станом не цікавиться, намірів щодо користування житлом на протязі тривалого часу не виявляє. Таким чином, відповідач фактично більше року не проживає у належній позивачу квартирі, житловим приміщенням не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, оскільки не підтримує з позивачем жодних родинних стосунків, тому в силу статті 405 ЦК України втратила право користування цим приміщенням, а зняття її з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення її права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved