Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, із зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, суду пояснили, в позовних заявах зазначили, що [PERSON] проживає в [INFO] разом зі своєю сімєю, а саме: з чоловіком [PERSON] та їх повнолітніми дітьми. Позивачка [PERSON] зареєстрована в органах фіскальної служби як фізична особа-підприємець з 2003 року, свою діяльність здійснює самостійно та окремо чоловіка (він також є фізичною особою-підприємцем), однак кошти та майно ніколи не ділили між собою, завжди використовували їх по потребах кожного. Отримуючи непоганий прибуток, позивачка протягом останніх декількох років відкладала кошти на купівлю власного будинку, де б вони з чоловіком проживали удвох. Однак, через її хворобу відносини між ними в 2015 році погіршились, а пізніше їй стало відомо, що чоловік купив будинок, що розташований в с. Старі Кути, по вул. Довгій 26, за кошти, які вона відкладала для здійснення такої ж покупки. Оскільки відносини у них з чоловіком так і не складаються, просить визнати даний будинок їх спільною сумісною власністю та виділити їй у власність ? частини даного будинку та просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль червоного кольору марки Мерседес д.н.з. [NUMBER] та виділити їй у власність ? його частини в грошовому еквіваленті. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали повністю та в зустрічній позовній заяві зазначив, що твердження позивачки про придбання житлового будинку, що розташований в с. Старі Кути, по вул. Довгій 26, під час спільного проживання з відповідачем, [PERSON] категорично заперечив та пояснив, що фактичні шлюбні відносини між ним та [PERSON] припинились з літа 2015 року. З того ж часу він проживає у громадянському шлюбі з іншою жінкою та має із нею спільну дитину сина [PERSON], [INFO] З метою розвязання майнових спорів щодо рухомого та нерухомого майна, все своє майно набуте в шлюбі з позивачкою [PERSON], відповідач подарував своїм донькам від цього шлюбу: [PERSON], Дручків Ріммі Іванівні та [PERSON]. А тому в позовних вимогах позивачки просить відмовити та задоволити його позов: визнати за ним право особистої приватної власності в порядку ст. 57 СК України на даний будинок та автомобіль червоного кольору марки Мерседес д.н.з. [NUMBER], а також просить визнати за ним право власності на ? частини земельних ділянок площею 0,4622 га та 0,1569 га, які призначені для ведення особистого селянського господарства. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в позові [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин слід задоволити частково з наступних підстав. Спірні правовідносини врегульовані Сімейним Кодексом України, Цивільним Кодексом України та Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». У відповідності до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести\~\~ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як було встановлено судом, та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] 13.11.1982 року уклали шлюб у Кобаківській сільській Раді, актовий запис № 41, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НМ № 349624, виданого 13.11.1982 року (а.с.8). В судовому засіданні було встановлено, що за час даного шлюбу сторонами було набуто нерухоме майно, однак позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ не всього майна подружжя, а лише житлового будинку, що розташований в с. Старі Кути, по вул. Довгій 26, Косівського району та автомобіля червоного кольору марки Мерседес д.н.з. [NUMBER]. Відповідач [PERSON] звернувся до позивачки з зустрічним позовом та просить поділити між ними ще набуті за час шлюбу дві земельні ділянки, що розташовані в с. Кобаки, Косівського району, площею 0,4622 га та 0,1569 га, призначені для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Як вбачається з копії рішення Косівського районного суду від 21.11.2016 року (а.с.126), шлюб між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 13.11.1982 року у виконкомі Кобаківської сільської Ради, актовий запис № 41, розірвано. З позовом про розірвання шлюбу до суду звернувся [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що з дружиною [PERSON] через сімейні непорозуміння з липня 2015 року разом не проживає. При розгляді даної справи сторони в судове засідання не зявлялися, однак ними були подані заяви про розгляд справи без їх участі, і [PERSON] не заперечувала проти розірвання шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку, відповідачка [PERSON] не заперечувала і той факт, що позивач [PERSON] з липня 2015 року проживав окремо і вони не підтримували фактичних сімейних відносин. Крім того, даний факт підтверджується також заявою [PERSON] від 07.04.2016 року, яка знаходиться в матеріалах справи № 347/310/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.25-26), в якій [PERSON] зазначає, що весною 2015 року вона тяжко захворіла, а її чоловік попав під чужий вплив, залишив сім»ю та проживає окремо. Про припинення між [PERSON] та [PERSON] шлюбних відносин свідчить і те, що 13.04.2016 року у відповідача народилася дитина, син [PERSON], від [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 313473 (а.с.33). Таким чином, в судовому засіданні відповідачем-позивачем [PERSON] доведено факт припинення фактичних шлюбних відносин між ним та позивачкою [PERSON] з липня 2015 року. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 4. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, при поділі майна подружжя, зазначеного як в позовній заяві [PERSON], так і зустрічному позові [PERSON], суд бере до уваги обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, в даному випадку майна, спільно нажитого до липня 2015 року, та з'ясовує джерело і час його придбання. Згідно до ч.6 ст.57 Сімейного Кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до абзацу 3 п.30 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК (2947-14) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Таким чином, суд приходить до висновку, що в позовній вимозі [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку, що розташований в с. Старі Кути, по вул. Довгій 26, Косівського району та виділення їй у приватну власність 1/2 його частини, слід відмовити, а відповідно позовну вимогу [PERSON] про визнання за ним права особистої приватної власності на вищевказаний будинок задоволити, оскільки згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.09.2016 року за № 69244717 (а.с.9), житловий будинок з господарською спорудою що розташований за адресою: с. Старі Кути, вул. Довга 26, Косівського району, належить на праві власності [PERSON], згідно договору купівлі-продажу № 205 від 24.02.2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.02.2016 року. Тобто, даний будинок було придбано відповідачем [PERSON] за час окремого проживання з позивачкою у зв'язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин, а доказів того, що даний будинок було придбано за кошти позивачки [PERSON], чи їх спільно зароблені кошти, позивачкою суду не представлено. Згідно до п.22 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст. 372 ЦК (435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з висновку експерта № 210617 від 21.06.2017 року з додатками (а.с.150-160), ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ 814-D, спеціалізованого вантажного фургона, реєстраційний № [NUMBER], що належить [PERSON], станом на 21.06.2017 року, становить 161368 грн. Також, як вбачається з копії договору купівлі-продажу № 6144/2016/803 від 06.04.2016 року (а.с.134), транспортний засіб MERCEDES-BENZ 814-D, вантажний, [PERSON] купив у [PERSON] та набув права власності на нього згідно п. 6 даного Договору, з моменту підписання цього Договору, тобто з 06.04.2016 року, в час окремого проживання [PERSON] із позивачкою [PERSON] А тому, з огляду на вищенаведені обставини, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіля червоного кольору марки Мерседес д.н.з. [NUMBER] та виділення їй у власність його ? частини в грошовому еквіваленті, слід відмовити, оскільки даний автомобіль було придбано відповідачем [PERSON] за час окремого проживання з позивачкою у зв'язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин, а доказів того, що даний автомобіль було придбано за кошти [PERSON], чи їх спільно зароблені кошти, позивачкою суду не представлено. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Відповідно до розділу «Спори, що виникають із сімейних правовідносин» Висновків Верховного суду, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2012р., - за змістом положень статей 81, 116 ЗК, земельна ділянка, одержана громадянином під час шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така земельна ділянка не є майном, набутим подружжям під час шлюбу, а отримана громадянином у власність шляхом здійснення свого права на приватизацію (постанова Верховного суду України від 15 лютого 2012 р. у справі № 6-98цс11). Таким чином, суд приходить до висновку, що в позовній вимозі [PERSON] за зустрічним позовом щодо визнання за ним права власності на 1/2 частини земельних ділянок, що розташовані в с. Кобаки, Косівського району, Івано-Франківської області, площею 0,4622 га та 0,1569 га та призначені для ведення особистого селянського господарства, правовстановлюючі акти на які видано на імя [PERSON], слід відмовити, оскільки дані земельні ділянки одержані [PERSON] під час шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, тобто є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1,3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу та витрати повязані за проведення судової експертизи. Частиною першою ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] 15.11.2016 року, уклав Договір № 2016-30 із [PERSON] про надання правової допомоги у цивільній справі, де клієнт виплачує винагороду згідно до п.2.2 даного договору. Таким чином, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, не підлягають стягненню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому витрати за проведення судової експертизи стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] не підлягають, оскільки рішення ухвалено не на користь [PERSON] Відповідно до п. 12, Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з\~частиною третьою\~статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Пунктом 13 вищенаведеної постанови Пленуму передбачено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. Якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10\~частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Пунктом 28 постанови Пленуму передбачено, що якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191\~ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень\~статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі\~пункту 8\~частини першої статті 207 ЦПК. Відповідачем [PERSON] при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. за позовну вимогу, в задоволенні якої судом йому було відмовлено, а тому вона не підлягає стягненню з позивачки. Також, ним було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн. за позовну вимогу про визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, яка є вимогою майнового характеру і судом було встановлено, що вартість даного будинку згідно договору купівлі-продажу становить 132895 грн., тобто, судовий збір за вимогу щодо ? частки даного будинку становив би 664,48 грн., що на 24,48 грн. більше від оплаченого, та які [PERSON] слід доплатити. Крім того, з [PERSON] на користь держави слід стягнути не оплачений судовий збір в розмірі 806,84 грн. за позовною вимогою про визнання за ним транспортного засобу MERCEDES-BENZ 814 D, вартість якого становить 161368 грн., а оплата судового збору за його ? частки становить 806,84 грн. Таким чином, з [PERSON] на користь держави слід стягнути не дооплачений судовий збір в розмірі 831,32 грн. Також, згідно п.16 вищевказаної постанови Пленуму, розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених\~частиною п'ятою\~статті 216,\~статтею 1212\~ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга\~статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. Як вбачається з матеріалів справи та доданих сторонами до позовних заяв квитанцій про сплату судового збору, позивачкою [PERSON] за збільшену позовну вимогу щодо визнання за нею права власності на ? частину автомобіля MERCEDES-BENZ 814 D було оплачено судовий збір в розмірі 2500 грн., оскільки вона вважала, що вартість даного транспортного засобу становить 250000 грн. Однак, згідно висновку експерта, вартість автомобіля MERCEDES-BENZ 814 D становить 161368 грн. Таким чином, судовий збір за дану позовну вимогу з розрахунку ? частини його вартості, мав би сплачуватись в розмірі 806,84 грн., тобто позивачка оплатила судовий збір у більшому розмірі на 1693,16 грн. Також, [PERSON] було оплачено судовий збір в розмірі 640 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, що також на 320 грн. переплачено. Згідно до п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. А тому, зважаючи на те, що [PERSON] та її представником [PERSON] в судовому засіданні було заявлено клопотання про повернення зайво оплаченого судового збору, суд вважає, що зайво сплачений нею судовий збір в розмірі 1693,16 грн. та 320 грн., їй слід повернути. На підставі наведеного, ст.ст. 56, 57, 69-72 Сімейного кодексу, ст.ст. 368, 372 Цивільного Кодексу, п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Висновків Верховного суду України, викладених у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за І півріччя 2012 року, Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, ст. 7 ЗУ "Про судовий збір", та

Outcome: approved