Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 02.12.2013 р. між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в сумі 93 579,50 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму у строк не пізніше 02.12.2018 р.; факт передачі та отримання позики підтверджується розпискою, яка складена власноруч відповідачем, оригінал якої знаходиться у позивача. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Укладаючи договір, сторони за ним погодили, що (п. 6), що в разі прострочення чергової суми процентів більш ніж на 3 місяці, позикодавець має право вимагати дострокового повернення усієї суми позики. За весь час позикодавець жодного разу не виконував свої зобов`язання за договором, не сплачував проценти за користування грошовими коштами. За підрахунком позивача відповідач зобов`язаний повернути суму позики в розмірі 747 700,00 грн., а також проценти за користування грошовими коштами в сумі 852 378,00 грн. Позивач не скористався правом брати участь у судовому засіданні; в окремо поданій заяві клопотав про розгляд справи за відсутності позивача, повідомив також про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, 02.12.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (а.с. 6-8), згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] 747 700,00 грн. (еквівалент 93579,50 дол. США), які були передані [PERSON] та одержані останнім, про що свідчать підписи сторін на даному договорі, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. (реєстр 3719). За цим договором позичальник зобов`язався повернути позику у повному обсязі одним платежем не пізніше 02 грудня 2018 р. Укладаючи даний договір сторони за ним погодили (п. 3 договору), що за користування грошовими коштами позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцеві проценти в розмірі 3% річних від суми позики в розмірі 44 862,00 грн. за кожні два місяці користування грошовими коштами у наступні терміни: до 2 (другого) лютого, 2 (другого) квітня, 2 (другого червня), 2 (другого) серпня, 2 (другого) жовтня, 2 (другого) грудня, починаючи з другого лютого 2014 р. до дня фактичного повернення позики. Відповідач не виконував також зобов`язання в частині сплати процентів за користування цими грошовими коштами. В обумовлений договором строк грошові кошти не були повернуті позикодавцеві та залишаються неповернутими до цього часу. Між учасниками в даній справі виникли зобов`язальні правовідносини: правовідносини із договору позики, які регулюються ст.ст. 509, 1046, 1047, 1049 ЦК України). Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи договір позики від 02.12.2013 р., суд дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору та доказом факту передання грошової суми позичальнику: відповідно до п. 2 вказаного договору грошові кошти в розмірі 747 700,00 грн. були передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі. Суд виходить з дійсності укладеного 02.12.2013 р. договору відповідно до ст. 204 ЦК України, оскільки в межах судового розгляду іншого не доведено. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Утім, з боку боржника було допущено порушення умов виконання зобов`язання, чим порушені права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6). За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Оскільки іншого не доведено, суд дійшов висновку, що станом на 13.09.2019 (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) відповідач в порушення ст.ст. 530, 1049 ЦК України відступив від умов зобов`язання за договором від 02.20.2013 р. в частині обов`язку повернення позикодавцеві такої ж суми грошей на зазначених в цьому договорі на умовах та в порядку, у зв`язку з чим він (тобто відповідач) прострочив виконання згідно ст. 612 цього Кодексу (відповідно до с. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом) щодо повернення позивачу позики. Ухвалюючи у даній справі рішення, суд також керується тим, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб (ст. 16 ЦК України). Таким чином на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 02.12.2013 р. р. в розмірі 747 700,00 грн. Щодо розміру процентів за користування грошовими коштами, то при здійсненні підрахунку позивачем було допущено арифметичну помилку, та загальна сума процентів за період з 02.02.2014 р. по 17.03.2021 р. /дата ухвалення судового рішення/ становить 2 153 376,00 грн. (період 02.02.2014 - 02.02.2015 р. = 269 172,00 грн. х 8 (років) + 22 431,00 грн. /за період з 02.02.2021 р. по 02.03.2021 р.). 747,7 грн. сума процентів в день х 15 днів /до 17.03.2021 р./). Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: судові витрати відносяться на рахунок відповідача, який винний на користь позивача відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved