Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з липня 2013 року по вересень 2016 рік, від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду було вирішено місце проживання дитини з позивачем та стягнуто на його користь аліменти з матері - відповідачки по справі. Однак відповідачка жодного разу не сплати аліменти на утримання сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, розвитком. На даний час позивач сам виховує малолітнього сина який проживає разом з ним та його батьками. Оскільки мати тривалий час не цікавиться сином, не приймає участі в його вихованні та утриманні позивач просить позбавити [PERSON] , батьківських прав на сина [PERSON] . Позивач [PERSON] до суду не з`явився, направивши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті Судова влада України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання також не з`явилася, направивши заяву про розгляд справи без її участі, вважала за можливе задовольнити позовну вимогу щодо позбавлення батьківських прав відповідача, надала суду обґрунтований висновок. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є позивач та відповідач у справі: [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 26.07.2013 року до 08.09.2016 року (а.с. 5, 6). Дитина, на час подачі позову та розгляду справи в суді, проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , який займається його вихованням (а.с. 13). Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 08.09.2016 року після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою, місце проживання сина [PERSON] , 2013 року народження визначено разом з батьком - позивачем [PERSON] (а.с.6). Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 листопада 2016 року з відповідачки [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 31.10.16 року, на користь позивача [PERSON] (а.с.8). Також, відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області було збільшено розмір стягнутих аліментів та стягнуто з [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 13 серпня 2018 року, на користь позивача [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Сумського районного відділу ДВС ГТУЮ в Сумській області від 21.12.2018 року відповідачка [PERSON] має заборгованість з нарахованих та не сплачених аліментів за період з жовтня 2016 року по 12 серпня 2018 року становить - 18026,13 грн.(а.с.11). Та відповідно до довідки Сумського районного ВДВС ГТУЮ в Сумській області від 27.11.2019 року № 3/329632 позивач за період з 13.08.2018 року по 27.11.2019 рік не отримував аліменти від відповідачки (а.с.12). Згідно висновку служби у справах дітей Сумської міської ради №240/27.1-26 від 27.01.2020 року, мати [PERSON] жодним чином не позбавлений інформації стосовно місця проживання дитини, позивач не створює перешкод у спілкуванні з сином. За весь, час після розірвання шлюбу відповідачка не цікавиться життям сина, не телефонувала, не виявляла бажання приймати участь у його вихованні, не сплачувала аліменти. У вказаному висновку зазначено, що при особистій бесіді з матір`ю дитини - [PERSON] булдо з`ясовано, що вона виховує малолітню доньку [PERSON] , [INFO] та на даний час вона перебуває в відпустці по догляду за дитиною до трьох років, допомагати синові не дозволяє скрутне матеріальне становище, а спілкуватися з сином заває брак часу та напружені відносини з колишнім чоловіком - відповідачем. Крім того, під час бесіди з спеціалістом управління служби у справах дітей, [PERSON] , висловила згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , тому служба у справах дітей вирішила вважати за можливе позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.29-30). Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд вважає, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров`ям, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Таким чином, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому її слід позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Крім того, відповідно до положення ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved