Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання квартири особистою власністю чоловіка, в подальшому неодноразово уточнюючи вимоги позову, шляхом подання відповідних заяв, в останній редакції яких він просить суд: встановити юридичний факт належності його батькові [PERSON] на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] яка була придбана ним за договором купівлі-продажу від 09.06.1995 року №1/3355-3200, право власності на яку було зареєстроване Київським БТІ 22.06.1995 року у книзі 539 є об»єктом особистої приватної власності [PERSON] в частині 65/100 квартири; визнати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, серія та номер 9-68, видане 17.02.2017 року, видавник 15 Київська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Щербенко О.В.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 9-70, видане 17.02.2017 року, видавник 15 Київська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Щербенко О.В.; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ? квартири за адресою: [ADDRESS], проведену державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В.; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ? квартири за адресою вказаною вище, проведену державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 41/100 квартири [ADDRESS]. Мотивував вимоги свого позову тим, що 15 Київською державною. Нотаріальною конторою м. Києва було помилково визнано всю спірну квартиру спільним майном подружжя внаслідок чого відповідач у справі отримала свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя на ? частину квартири та відповідно інша ? частина квартири була віднесена до спадкового майна і в свою чергу поділена між спадкоємцями в рівних частинах, при цьому не було враховано на його думку важливий юридичний факт, а саме те, що не вся квартира є спільним майном подружжя. Як вбачається з копій договорів купівлі-продажу квартири по вул. Рогнідинська та вул. Закревського від 02.06.1995 року, що наявні в матеріалах справи, зазначені договори були укладені в один і той же день і в одній і тій самій установі - Товарній біржі «Українська десятинна». Відповідно до договору за продаж в розмірі 16/100 від квартири на вул. Рогнідинській його батьком було відповідно отримано 16/100 від суми договору, а саме 157 440 000.00 крб., квартира на вул. Закревського в м. Києві була придбана за 243 000 000 крб. Оскільки не встановлено з яких джерел було здійснено доплату тому у позивача немає підстав заперечувати, що решта коштів були спільним майном подружжя, оскільки спадкодавець на той час був одружений з відповідачем. Таким чином, спірна квартира придбана частково за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя та частково за кошти від продажу спадкодавцем його особистої приватної власності, так за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя - 85 560 000.00 крб. спадкодавець придбав частину 35/100 квартири - об»єкт спільної сумісної власності подружжя; за кошти, що були в особистій приватній власності - 157 440 000.00 крб. спадкодавець придбав 65/100 квартири - об»єкт особистої приватної власності спадкодавця. Таким чином він визнає право відповідача на ? частину від частки в 35/100, тобто 17/100 квартири - на частку у праві спільної сумісної власності подружжя (як дружини, що пережила чоловіка), а до спадкової маси відноситься та підлягає поділу між спадкоємцями першої черги в рівних частинах: частина квартири, що є об»єктом особистої приватної власності спадкодавця, а саме 65/100 квартири; ? частина від частки 35/100 квартири, тобто 17/100 квартири є часткою спадкодавця у праві спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, поділу між спадкоємцями підлягає наступна частина квартири 65/100+17/100=82/100/2=41/100. З огляду на те, що спадкоємці не досягли згоди щодо розподілу майна і між ними існує судовий спір, реєстрація права власності позивача у випадку задоволення позову здійснюватиметься на підставі рішення суду, а не на підставі свідоцтва про право на спадщину, резолютивна частина рішення повинна вказувати на загальний обсяг майна, право на спадкування якого позивачем буде реєструватися за цим рішенням. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову та просили суд про їх задоволення в повному обсязі, крім того, просили суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу. Представник відповідача у справі в судовому засіданні подав письмові заперечення проти позову, просив відмовити в повному обсязі в задоволенні вимог позову, оскільки позовні вимоги з урахуванням уточнень є необґрунтованими, не підтверджуються жодними належними доказами. Крім того, просив суд про стягнення з відповідача на користь позивача суму судових витрат на надання правової допомоги, що складає 23 000 грн. Представник третьої особи по справі - державний нотаріус 15 Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. в судове засідання не з»явилася, надіславши свої письмові пояснення за позовом, також просила проводити судовий розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню з наступних підстав. Право на позов гарантується положеннями ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 144 т. 1). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу померлий [PERSON] та відповідач у справі зареєстрували шлюб 26.12.1991 року (а.с. 119 т. 1). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до письмової заяви від 28.03.2016 року відповідач у справі звернулася до 15 Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого чоловіка (а.с. 112 т.1). 06.09.2016 року позивач у справі звернувся до нотаріальної контори з аналогічною письмовою заявою (а.с. 113 т. 1). 12.12.2016 року позивач у справі звернувся до 15 Київської державної нотаріальної контори з письмовою заявою в якій просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, а у разі неможливості його видати винести постанову про відмову (а.с. 128 т. 1). Згідно постанови державного нотаріуса Щербенко О.В. від 14.12.2016 року позивачу у справі було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадину за законом на належну йому частку у спадковому майні померлого батька через відсутність правовстановлюючих документів на майно (а.с. 129 т. 1). Відповідно до листів державного нотаріуса Щербенко О.В. позивача та відповідача у справі було повідомлено про те, що 17.02.2017 року о 09 годині призначено видачу свідоцтв про право на спадщину до майна [PERSON], про що усі спадкоємці повідомлені (а.с. 138-139 т.1). Позивач у справі особисто був ознайомлений з листом державного нотаріуса 30.01.2017 року про що особисто зазначив, а також про те, що не заперечує проти видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, про визнання права власності у спільному майні до суду не звертався (а.с. 139 т. 1). 17.02.2017 року відповідачу у справі державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. було видано свідоцтва про право власності, відповідно до яких відповідачу, що є пережившою дружиною [PERSON] належить ? частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що складається з квартири [ADDRESS] (далі квартира по вул. Закревського) (а.с. 161 т. 1), з легкового автомобіля «Рено», р/н [NUMBER] (а.с. 163 т. 1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2017 року державним нотаріусом було посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна померлого є його дружина - відповідач у справі [PERSON], на ? частку майна, його син - позивач у справі [PERSON] на ? частку майна. Спадщина складається з ? частини квартири [ADDRESS], що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 02.06.1995 року. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна видано [PERSON] (а.с. 165 т. 1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2017 року державним нотаріусом було посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна померлого є його дружина - відповідач у справі [PERSON], на ? частку майна, його син - позивач у справі [PERSON] на ? частку майна. Спадщина складається з ? частини легкового автомобіля марки «Рено», д/н [NUMBER]. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна видано [PERSON] (а.с. 168 т. 1). 17.02.2017 за вх.. №314/02-14 в 16.20 15 Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано звернення у вигляді письмової заяви позивача у справі про те, що ним до Деснянського районного суду м. Києва було подано позов стосовно визнання особистою власністю його батька квартири [ADDRESS], а тому просить не видавати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя [PERSON] до вирішення спору судом (а.с. 170 т. 1). Державний нотаріус Щербенко О.В. надала свої письмові пояснення по суті спору, в яких вказує, що нею не було порушено норм права при видачі свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину, всі документи були оформлені згідно чинного законодавства (а.с. 44 т. 1). На початку судового засідання позивач обґрунтовував вимоги свого позову тим, що його батько придбав квартиру [ADDRESS] за власні кошти і така квартира не може належати спадкодавцю і відповідачу на праві спільної сумісно власності як подружжю. Аргументом на підтвердження цього твердження позивач пояснив, що його батько, спадкодавець відчужуючи квартиру [ADDRESS] (далі квартира по вул. Рогнідинській), яка належала йому на праві приватної власності, отримав кошти з її продажу і в подальшому за ці кошти здійснив купівлю спірної квартири. Крім того, позивач посилався на те, що відбувся факт обміну квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], де потім проживав його батько, після чого таким же способом було зроблено обмін на квартиру по вул. Закревського в м. Києві. На запит суду КП Київської міської рад КМБТІ від 24.05.2017 року надало відповідь про те, що квартира на вул. Рогнідинській була продана 2.06.1995 року трьома особами: спадкодавцем - 16/100, [PERSON] - 23/100, [PERSON] і [PERSON] і її дітьми - 61/100. Загалом була продана 5-кімнатна квартира загальною площею 140,5 кв.м. Частки квартири, що відчужувались, належали їм власникам на підставі свідоцтв на право власності, що видані органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва в 1994-1995 роках. Ціна продажу склала 984 000 000.00 крб. Таким чином спадкодавцю в результаті приватизації, а не обміну, як стверджував в судовому засіданні позивач належала частка у розмірі 16/100 в даній квартирі. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами (шлюб зареєстрований 17.05.2003 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. При цьому визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення з боку дружини, чоловіка, які претендують на особисту приватну власність майна, набутого за час шлюбу. Разом з тим, закон не передбачає доведення вказаних обставин третіми особами. Як установлено судом, спірна квартира [ADDRESS] була придбана за договором купівлі-продажу від 02.06.1995 року №1/3355-3200, тобто за час шлюбу [PERSON] та відповідача у справі [PERSON] Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Той факт, що частка квартири на вул. Рогнідинській була відчужена і спірна квартира по вул. Закревського була придбана в один і той же день не може свідчити про те, що кошти від продажу частки квартири на вул. Рогнідинській були витрачені для придбання спірної квартири по вул. Закревського і не може бути безумовною підставою для визнання особистої приватної власності на спірну квартиру. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про приналежність квартири по вул. Рогнідинській спадкодавцю, так як і відсутні докази згідно з якими можна прослідкувати шлях грошових коштів від продажу цієї квартири і придбання за їх рахунок спірної квартири. Також, як вбачається з письмових матеріалів справи, в договорі про продаж частки в квартирі на вул. Рогнідинській вказаний р/н 1/3413-А/306, а в договорі щодо спірної квартири №1/3355-3200, тобто за нумерацією в реєстрах товарної біржі спірна квартира придбавалась спадкодавцем і відповідачем раніше, ніж відчужувалась частка у квартирі по [ADDRESS]. Крім того, продавши вказану вище частку, спадкодавцем не укладався договір про визнання спірної квартири його приватною власністю, з чого можливо зробити висновок проте, що кошти витрачені на придбання спірної квартири - є коштами подружжя. Представники позивача в судовому засіданні посилались на положення ст.ст. 1218,1268 ЦК України і вказували на те, що спадщина належить в т.ч. позивачу з часу її відкриття. Якщо спадщина належить в тому числі і позивачу, то з урахуванням положень вказаних вище статей ЦК України ? частина спірної квартири є власністю відповідача у справі, а спадщиною після померлого є ? частина спірної квартири, яка мала розподілятися між спадкоємцями 1 черги по 1/4. Тобто, виходячи зі змісту ч.1 ст. 1218 ЦК України спільне майно відповідача не є і не може бути правами та обов»язками, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини. З цієї підстави вимоги позивача з посиланням на положення ст.ст. 392, 1218, 1269 ЦК України про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири не є обґрунтованими. Також в іншій справі №6-15568св 14 в хвалі від 08.10.2014 року Вищий спеціалізований суд України вказав що: «…Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Обов»язок з доведенням тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього…» Тотожної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у іншій справі №6-23082св14, де в ухвалі від 03.09.2014 року вказується наведений вище підхід. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач у справі її чоловік. З його батьком вони спілкувалися при житті, у них були добрі стосунки, вони приїздили до нього на дачу, він приїздив до них. Також вони були в квартирі по вул. Закревського в м. Києві у нього, проте адреси точної вона не пам»ятає і це було приблизно у 2003 році. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що позивач це її син, а померлий [PERSON] - був її чоловіком, шлюб було зареєстровано в 1965 році. Проживали вони по [ADDRESS], дану квартиру вони обміняли на квартиру у м. Москва за обмінним ордером. Після розлучення у 1988 році [PERSON] почав вимагати у неї частину квартири по [ADDRESS], в цей час вона вже вийшла заміж за іншого чоловіка, якому належала частина квартири по вул. Рогнідинській. Тоді вони всі вирішили про те, що [PERSON] буде проживати в квартирі по вул. Рогнідинській, а її новий чоловік з нею по [ADDRESS]. Вже потім, пізніше їй стало відомо, що [PERSON] шляхом обміну придбав квартиру по вул. Закревського в м. Києві, точної адреси вона не знає. При укладанні будь-якої угоди по будь-якому обміну квартир вона присутня не була і їй в подробицях з цього приводу нічого не відомо. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він вітчим позивача у справі, чоловік його матері - [PERSON] У 1988 році вони зареєстрували шлюб. До реєстрації шлюбу він проживав по [ADDRESS]. Коли вони почали проживати однією сім»єю, колишній чоловік дружини почав претендувати на частину квартири по [ADDRESS] і вони домовилися про те, що шляхом обміну [PERSON] буде проживати в його квартирі, а він в квартирі по вул. Семашка разом з дружиною. Він не пам»ятає яким саме чином проводився обмін квартир, чи ходили вони куди не будь його оформлювати в державних органах, пам»ятає тільки, що ходили до ЖЕК виписуватися і прописуватися. Що потім сталося з квартирою по вул. Рогнідинській йому не відомо. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Таким чином, встановлені вище обставини свідчать про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю спадкодавця і відповідача у справі. Обравши спосіб захисту шляхом встановлення факту належності спадкодавцеві спірної квартири на праві особистої приватної власності і відповідно про визнання права власності за позивачем на 41/100 спірної квартири є не належним способом захисту в розумінні ст. 3 ЦПК України, оскільки у нього в даному випадку не виникає права на подання заяви про встановлення юридичного факту, так як його право / інтерес не є порушеним. Підсумовуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про те, що в розумінні ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що кошти з продажу частки квартири на вул. Рогнідинській в будь-якій частині були використані для придбання спірної квартири, тому не є обґрунтованими заявлені вимоги про встановлення факту належності спадкодавцеві спірної квартири на праві особистої приватної власності і визнання права власності за позивачем на 41/100 спірної квартири, як і не є обґрунтованими інші заявлені вимоги позову, які є похідними від вказаних вище вимог позову, тому вимоги позову є безпідставними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Що стосується стягнення з позивача на користь відповідача суми судових витрат на надання правової допомоги в сумі 23 000 грн., то судом було встановлено наступне. Так, право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК). За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Адвокатом Андрощуком С.В. що діяв на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах відповідача у справі було надано суду відповідний договір від 13.03.2017 року, додаток до акту здачі-приймання до договору про надання правової допомоги, акт здачі-приймання до договору про надання правової допомоги, акт звіряння розрахунків між адвокатом і відповідачем, в якому містяться докази отримання адвокатом грошових коштів в сумі 23 000 грн., а також розрахунок таких витрат (а.с. 11-15 т. 2),тому такі витрати належить стягнути з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved