Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона та її сини [PERSON] і [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.2000 року та договору дарування 1/3 частки квартири від 29.03.2016 року, відповідач зареєстрований в цій квартирі, але тривалий час з травня 2013 року не проживає, участі в утриманні майна та в оплаті комунальних послуг не приймає, факт реєстрації відповідача за вказаною адресою створює для позивача рід незручностей, вона не може оформити житлову субсидію. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила суд усунути для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною вище квартирою, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідач до суду не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка за його підписом в матеріалах справи, заяви щодо розгляду справи без його участі до суду не надходило, а тому за згодою позивача суд вважає за можливе на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.12.1991 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду від 02.10.2013 року по справі № 357/12047/13-ц, що стверджується копією паспорта позивача з відмітками органів РАЦС про реєстрацію та розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають 2-х синів: [PERSON] 1992 року народження та неповнолітнього [PERSON] 2003 року народження. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 05.09.2000 року за № 30109, яке було видано згідно з розпорядженням завідуючого комунальною службою приватизації державного житлового фонду міста від 05.09.2000 року № 1-2-52, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному - [PERSON], [PERSON], [PERSON]; на свідоцтві є реєстровий напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права спільної часткової влансості на дану квартиру, про що внесено запис в реєстрову книгу за № 11095, книга 98. На підставі договору дарування частки квартири від 29.03.2016 року відповідач [PERSON] подарував належну йому 1/3 частку вказаної вище квартири неповнолітньому сину [PERSON] [INFO] від імені якого діяла мати [PERSON], що стверджується копією цього договору, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 755. Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об»єктів нерухомого майна станом на 04.04.2016 року, за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Отже, співвласниками зазначеної квартири є позивач, [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні також встановлено, що в цій квартирі зареєстровані та проживають позивач з синами, з пояснень позивача слідує, що відповідач за даною адресою зареєстрований, але не проживає з травня 2013 року, має іншу сім»ю, жодної участі в утриманні квартири не приймає, його реєстрація у вказаному вище житловому приміщеннї створює для позивача перешкоди щодо розпорядження та користування належним їй житлом. За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Київській області, відповідач значиться зареєстрованим по [ADDRESS]. Також з копії виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 10.06.2013 року по справі № 357/6102/13-ц 2/357/2297/13 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], вбачається, що в ньому вказується місце фактичного проживання відповідача -[ADDRESS]. Свідки [PERSON] та [PERSON] - сусіди позивача, які добре знають її сім»ю, в суді показали, що відповідач з 2013 року не проживає разом з позивачкою та дітьим у [ADDRESS]. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Саме така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2012 року при розгляді за винятковими обставинами цивільної справи № 6-57цс11. Як встановлено судом, відповідач, який був співвласником вказаного вище житлового приміщення, відчужив належну йому частку квартири на підставі договору дарування. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, то власник житла має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати від колишнього власника усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття останнього з реєстрації. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла. Відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі, не є її співвласником, але залишається зареєстрованим по даний час за цією адресою, добровільно з реєстрації не знявся, його реєстрація створює перешкоди для позивача, як співвласника майна, у користуванні та розпорядженні цим майном, а тому суд вважає за можливе усунути для позивача перешкоди шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою № 104 по вулиці Василя Стуса /бувша Славіна/,44 в м. Білій Церкві, оскільки з припиненням права власності відповідача на дану квартиру, він також втратив право на володіння, користування і розпорядження цим майном. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає відшкодуванню на користь позивача за її клопотанням з відповідача сплачена нею сума судового збору при зверненні до суду з даним позовом в розмірі 551 грн.20 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved