Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилається на те, що їй згідно договору дарування житлового будинку від 14.12.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1376 на праві приватної власності належить 56/100 ідеальних частин житлового будинку № 26 по вул..Козловського в м.Дрогобичі, Львівської області. Відповідач по справі являється її сином та постійно проживає у вказаному будинку, створює конфліктні ситуації, чинить їй перешкоди у здійсненні права власності, зокрема права володіння та користування житловим будинком, вона змушена винаймати інше житло, а тому зважаючи на викладене вище в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом за захистом порушених прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, позову не визнав, пояснив, що між ним та позивачкою дійсно існують конфлікти, але вона сама добровільно залишила житло, просить в задоволенні відмовити ще й з тих підстав, що він не має іншого житла. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивачу на праві приватної власності, належить 56/100 ідеальних частин житлового будинку № 26 по вул.Козловського у м.Дрогобичі Львівської області, що також підтверджується договором дарування житлового будинку від 14.12.2000 року. Також сторонами не заперечується той факт, що за вказаною адресою проживає відповідач. (а.с. 13) При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном". Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ст. 157 Житлового кодексу України членів сімї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 Житлового кодексу України встановлює підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Так якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Факт систематичного порушення відповідачем правил співжиття підтверджується: вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2014 року, яким відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а саме за нанесення позивачці тілесних ушкоджень; неодноразовими заявами позивачки в поліцію, щодо неправомірних дій відповідача (Висновок № 1645 від 20.05.2013р.; Висновок № 4364 від 30.11.2013р.; Висновок № 3230 від 11.09.2014р.; Висновок № 3477 від 10.10.2014р.; Висновок № 462 від 19.02.2015р.; Висновок № 653 від 06.03.2015р.; Висновок № 762 від 24.03.2015р.; Висновок № 7995 від 24.10.2016р.; Висновок № 4878 від 26.12.2017р.). Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача із спірного житлового будинку, оскільки відповідач порушує правила співпроживання із позивачем, який являється власником житлового будинку та чинить перешкоди у доступі до вказаного будинку, щодо позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то в цій частині позов слід залишити без задоволення, оскільки ця вимога фактично дублює попередню. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved