Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: визнати недійсним Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстровано в реєстрі за [NUMBER], видане 11.11.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною; витребувати із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Проперті сервіс» на користь [PERSON], 79/100 ідеальних часток квартири [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 79/100 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 79/100 частин квартири від 13.05.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т. О., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за № [NUMBER] від 08.10.2012 р., витягом про державну реєстрацію прав за № [NUMBER] від 01.10.2012 р., Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 80929463 від 22.02.2017 року. 05.04.2016 р. йому стало відомо, що 11.11.2015 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. було зареєстровано право власності на 79/100 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON], на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26056377 від 11.11.2015 р., прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Змисловською Т. В. на підставі ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та Акту про проведені прилюдні торги, затвердженого головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьк Швець С. В. 24 липня 2013. Акт про проведені прилюдні торги видано на підставі Протоколу № 11/14/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить [PERSON] на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2012 р. 11.11.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. було видане [PERSON] Свідоцтво про право власності на 79/100 частки квартири [ADDRESS]. У зв'язку з чим, звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 01 березня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 15 вересня 2017 року провадження по справі було зупинено до набрання рішенням по цивільній справі №761/28295/17 законної сили. Провадження по справі було відновлено. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником 79/100 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 79/100 частин квартири від 13.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., шо підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за № [NUMBER] від 08.10.2012 р., витягом про державну реєстрацію прав за № [NUMBER] від 01.10.2012 року. Як зазначає позивач, 05.04.2016 р. йому стало відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого, що 11.11.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. було зареєстровано право власності на 79/100 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON], на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26056377 від 11.11.2015 р., прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Змисловською Т. В. 11.11.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В., на підставі ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та Акту про проведені прилюдні торги, затвердженого головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьк Швець С. В. від 24.07.2013 року, було видане [PERSON] Свідоцтво про право власності на 79/100 частки квартири [ADDRESS]. Акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 24.07.2013 року видано на підставі Протоколу № 11/14/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить [PERSON] на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2012 року. Позивач вважає, що торги із реалізації майна позивача були проведені із порушенням чинного законодавства, а всі документи щодо проведення таких торгів, що були надані приватному нотаріусу для видачі свідоцтва про право власності, були сфабриковані та підроблені. Як вбачається з матеріалів справи, за фактом заволодіння майном позивача (79/100 частки квартири [ADDRESS] - Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві порушено кримінальне провадження (внесене до ЄРДР за № 12016100100003405 від 16.03.2016 р.) за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2016 р. у справі № 761/11953/16-к накладено арешт на 79/100 часток квартири [ADDRESS], що належить [PERSON]. На запит слідчого відділу Шевченківського УП Головного управління Національної поліції у м. Києві Державною судовою адміністрацією України повідомлено, що у центральній базі даних автоматизованої системи документообігу суду серед відомостей Соснівського районного суду м. Черкас, Микитівського районного суду м. Горлівка та Петровського районного суду м. Донецька не містяться обліково-статистичні картки судових справ у відповідності до рішення від 16.08.2012 р. за позовом [PERSON] про визнання права власності на 79/100 часток квартири [ADDRESS]. Державна судова адміністрація України на запит позивача від 14.07.2016 р. повідомила, що стосовно судового рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16.08.2012 р. про визнання за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) права власності на 79/100 часток квартири [ADDRESS] та рішення Микитівського районного суду м. Горлівка Донецької області від 13.02.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) про стягнення заборгованості, станом на 20.07.2016 р. за інформацією, отриманою від адміністратора Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначені рішення в Реєстрі відсутні (а.с. 25). Відповідно відповіді Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.07.2016 року Відділ державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку повідомив, що у Єдиному Державному реєстрі виконавчих проваджень не містяться дані про відкриті виконавчі провадження щодо позивача, як боржника. Відповідно відповіді Головного територіальне управління юстиції у Донецькій області від 04.08.2016 р. за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчі документи, за якими позивач є боржником, до органів державної виконавчої служби у Донецькій області станом на 03.08.2016 р. не надходили та на виконанні не перебувають (а.с. 27). Згідно із відповіддю Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, перевіркою журналів реєстрації виконавчих проваджень переданих державним виконавцям та згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень встановлено, що прилюдні торги по реалізації майна [PERSON] не проводились. Відповідно відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації, власником 79/100 частини [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.05.2005 року. У відповідності до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до ч.1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч.8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів регулюється Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 16 квітня 2014 року № 656/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 квітня 2014 року за № 427/25204. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 3-112гс14 від 23.09.2014 року прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (пункт 2.2 Тимчасового положення). Тимчасовим положенням передбачено вимоги щодо проведення таких торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розділ 3) по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 4), і по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 6). Відповідно до п. 3.11 Тимчасового положення спеціалізована організація письмово повідомляє державного виконавця, стягувана та боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна. Згідно розділу 4 Тимчасового положення прилюдні торги розпочинаються з оголошення ліцитатором порядку їх проведення. Лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців, за кожним лотом, що виставляється на прилюдні торги, ліцитатор оголошує номер, указаний в інформаційній картці, назву, коротку характеристику майна, стартову ціну. У ході торгів учасники прилюдних торгів повідомляють про готовність придбати заявлений лот за оголошену ліцитатором ціну, піднімаючи аукціонну картку з номером, повернутим до ліцитатора, або одночасно піднімають картку учасника прилюдних торгів і пропонують свою ціну. Якщо протягом трьох хвилин після триразового оголошення стартової ціни покупці не висловлюють бажання придбати майно за ціною, оголошеною ліцитатором, то запропонований об'єкт продажу знімається з торгів і прилюдні торги за даним лотом не проводяться. Повторні прилюдні торги проводяться не раніше ніж через місяць з часу проведення перших прилюдних торгів. Порядок підготовки і проведення прилюдних торгів, визначений цим Положенням, є обов'язковим у разі проведення повторних торгів. На повторних торгах стартова ціна лота може бути зменшена, але не більше ніж на 30%. Якщо майно не було продане або прилюдні торги не відбулися, то майно знімається з прилюдних торгів. Якщо запропонована учасником прилюдних торгів ціна є більшою за ціну, запропоновану ліцитатором, то останній називає номер учасника і запропоновану ним ціну. Якщо протягом трьох хвилин після триразового повторення останньої ціни не буде запропоновано вищої ціни, то ліцитатор одночасно з ударом молотка оголошує про продаж лота, називає продажну ціну й номер переможця, під яким він зареєстрований як учасник прилюдних торгів. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином. Цей висновок узгоджується і з нормами статей 650, 655 та частини 4 статті 656 ЦК України, що відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розділ 6 Тимчасового положення, стаття 34 Закону України "Про нотаріат"). Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 статті 203 ЦК України (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням. За умовами п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON], Відділу державної виконавчої служби Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання прилюдних торгів недійсними - задоволено. Визнано недійсними прилюдні торги від 23.07.2013 року з реалізації нерухомого майна, а саме : 79/100 частки квартири [ADDRESS] Визнано недійсним протокол №11/14/1 проведення прилюдних торгів від 23.07.2013 року з реалізації нерухомого майна, а саме : 79/100 частки квартири [ADDRESS] Визнано недійсним акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 24.07.2013 року з реалізації нерухомого майна, а саме : 79/100 частки квартири [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16.08.2012 року про визнання за [PERSON] права власності на 79/100 часток квартири [ADDRESS] в Реєстрі відсутні, крім того, відповідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень прилюдні торги по реалізації майна [PERSON] не проводились, відкриті виконавчі провадження щодо позивача, як боржника, відсутні, що свідчить про те, що торги відбулися на підставі неіснуючих документів щодо позивача, як боржника, крім того, торги було проведено з порушенням норм чинного законодавства, що також встановлено в рішенні Шевченківського районного суду м. Києві від 12.12.2017 р. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Враховуючи викладене, вимога позивача про визнання недійсним Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстровано в реєстрі за [NUMBER], видане 11.11.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, враховуючи те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року визнано недійсними прилюдні торги від 23.07.2013 року з реалізації нерухомого майна, а саме : 79/100 частки квартири [ADDRESS] визнано недійсним протокол №11/14/1 проведення прилюдних торгів від 23.07.2013 року з реалізації нерухомого майна, а саме : 79/100 частки квартири [ADDRESS] визнано недійсним акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 24.07.2013 року з реалізації нерухомого майна, а саме : 79/100 частки квартири [ADDRESS], суд прийшов до висновку, що вимога позивача про витребування із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Проперті сервіс» на користь [PERSON], 79/100 ідеальних часток квартири №3 (загальна площа квартири 142,60 кв.м., житлова - 87,70 кв.м.) у будинку [ADDRESS] підлягає задоволенню. Крім того, представником відповідача ТОВ «Проперті сервіс» було подано заяву про застосування строку позовної давності, де зазначено, що позивач мав дізнатися про проведені прилюдні торги з реалізації спірного майна 01.08.2013 р., а відтак минув загальний строк позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові судової плати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідач міг дізнатися про те, що квартира йому неналежить з березня 2016 року, коли Шевченківським УП ГУНП в м. Києві були внесені відомості в ЄРДР по кримінальному провадженню від 16.03.2016 р. та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2016 року було накладено арешт на вказану частку квартири, а відповідачем не надано доказів того, що позивачу стало відомо про порушення його права з для реалізації спірного майна на прилюдних торгах 01.08.2013 р., які рішенням суду від 12.12.2017 року були визнанні недійсними. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Проперті Сервіс» про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved