Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що в квітні 2005 року, вона підписала договір дарування своєї квартири відповідачу. Вказує, що вона помилялася відносно правової природи правочину та прав і обов'язків сторін, оскільки вважала, що відчужувала майно безоплатно за умови, що останній буде пожиттєво її утримувати та з наявним у неї правом постійного проживання в подарованій квартирі. Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, крім того був укладений з порушенням законодавства, а саме укладений без правовстановлюючого документа, просила на підставі ст.ст.203, 215, 216, 387, 388 ЦК України, визнати його недійсним, витребувати майно з чужого незаконного володіння і скасувати державну реєстрацію. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.02.2017р. замінено відповідача [PERSON], який помер на правонаступника [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності. В подальшому надав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа в судове засідання не зявилась, однак на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. Розглянувши матеріали справи, вислухавши сторони, допитавши свідків, суд встановив, що згідно договору дарування від 22.04.2005р., посвідченого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори [PERSON], який зареєстрований в державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22.04.2005р., [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі реєстраційного посвідчення виданого та зареєстрованого в ХБТІ за №3907 від 20.01.1998р. та згідно витягу 7027374 з реєстру прав власності на нерухоме майно за р.№10512648 від 18.04.2005р. [PERSON] помер 21.06.2016 року, що підтверджується актовим записом про смерть № 800 від 22.06.2016 року. Після його смерті, з заявою про прийняття спадщини звернулась його донька - [PERSON], що підтверджено копією спадкової справи №56/2016. Тобто із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та спадкодавцем відповідача було укладено договір дарування, за умовами якого позивач подарувала, а спадкодавець відповідача прийняв в дар вказану квартиру, який посвідчено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі. Спір між сторонами виник з тих підстав, що на думку позивача вказаний договір дарування, укладений між нею та відповідачем не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, оскільки вона мала на меті безоплатну передачу майна лише за умови її довічного утримання зі сторони спадкодавця відповідача і наявності у неї права на постійне проживання в подарованій квартирі, крім того вважає, що договір був укладений з порушенням законодавства, а саме укладений без правовстановлюючого документа. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).\~ Згідно вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, постановлено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, що вона має істотне значення. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Окрім цього, відповідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без достатньої підстави заволоділа ним. Згідно п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України 03.03.2004 року за №20/5 ( яка діяла на момент вчинення правочину) , при нотаріальному посвідчені договорів про відчуження жилого будинку , а також іншого нерухомого майна , що підлягає реєстрації , нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно у осіб, які його відчужують. Перелік правовстановлюючих документів на нерухоме майно зазначений в Тимчасовому положенні про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України 07.02.2002 року за №7/5 ( яке діяло на момент вчинення правочину ). Серед цього переліку реєстраційного посвідчення немає. Також його немає і серед Переліку, який був в Правилах державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 13.12.1995 року за №56 (що діяли на момент видачі реєстраційного посвідчення № 3907 від 20.01.1998 року). Згідно п.2.2 цих Правил, якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення,\~ яке є невідємною частиною правовстановлюючого документа ( додаток №61). Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що таке є реєстраційне посвідчення, в яких випадках воно видається, і що воно не є правовстановлюючим документом, а може бути лише додатком до нього. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину . Згідно вимог п.п. 1, 9 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 9) реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстратором є: нотаріус. У порядку встановленому ч. 2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, відповідно до ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки, відповідно до ст.ст. 253, 261 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а також у разі пред'явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки вона дізналася про порушення її права саме з моменту, коли звернулася до адвоката за юридичною допомогою, що підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні. На підставі наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним, підлягають задоволенню, оскільки квартира є кооперативною, пайовий внесок виплачено повністю, що підтверджується довідкою (копія якої наявна в матеріалах справи) і таким чином, відповідно до ст.15 Закону України «Про власність» позивач стала власником квартири. Але правовстановлюючого документа на квартиру - свідоцтво про право власності на житло не отримувала. Отже, за законом не є власником квартири, але за відсутності у позивача правовстановлюючого документа на неї, не мала права на момент укладення спірного договору дарування відчужувати цю квартиру, а решта вимог підлягають задоволенню, як похідні.

Outcome: approved