Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері, посилаючись на наступне. [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку А, загальною площею 82,2 кв.м; літньої кухні Б; сараю В; сараю Г; сараю Д; сараю Ж; підвалу 3; вбиральні К; споруджень № 1-7, І, що знаходяться в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Менжинської сільської ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області, відповідно до якого вона заповіла все своє майно йому. На момент смерті матері він не був прописаний разом з нею, але вони проживали разом. Після смерті матері він звернувся до Менжинської сільської ради з питанням щодо оформлення спадщини, де отримав консультацію про те, що, оскільки він є єдиним спадкоємцем, проживає разом з матір`ю та має заповіт на свої ім`я, він і є власником будинку. Лише у 2020 році, намагаючись приватизувати земельну ділянку під будинком, він дізнався що за оформленням спадщини мав звернутися до нотаріуса впродовж шести місяців з моменту смерті матері і що заповіт не є документом, який посвідчує його право власності на будинок. У грудні 2020 року він звернувся до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 21 грудня 2020 року він отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№ 113/02-31, в якій приватний нотаріус Чубенко І.С. зазначив, що нотаріальна дія не може бути вчинена, оскільки, відповідно до ст.ст.549, 550 ЦК УСРС 1963 року, встановлювалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. На момент смерті матері він не був прописаний разом з нею, але фактично вони проживали разом. Він прийняв спадщину після смерті матері, проживаючи у будинку, фактично вступив в його управління та володіння і вже більше 20 років піклується про нього. Зазначений факт підтверджується Актом про проживання від 29 січня 2021 року, який посвідчено Старостою Покровської сільської ради С.Макаренко. Згідно ч.1 та ч.2 ст.524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. (ч.4.1 ст.534 ЦК УРСР 1963 року). Вважає, що фактично прийняв спадщину, оскільки проживав на момент смерті разом із спадкодавцем та більш, ніж 20 років управляє та володіє спадковим майном. За таких обставин звернувся до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивач на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.47), представник відповідача проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.с.44). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в Постанові „Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року в п.23, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч.1 та ч.2 ст.524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. (ч.4.1 ст.534 ЦК УРСР 1963 року). Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла мати позивача по справі (а.с.9) [PERSON] (а.с.6, 42-43). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку А, загальною площею 82,2 кв.м; літньої кухні Б; сараю В; сараю Г; сараю Д; сараю Ж; підвалу 3; вбиральні К; споруджень № 1-7, І, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.12-17, 29). На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Менжинської сільської ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області, відповідно до якого все своє майно заповіла позивачу (а.с.7). На момент смерті матері позивач не був прописаний разом із спадкодавицею (а.с.10). Через неправильну юридичну консультацію позивач не звернувся до нотаріуса вчасно. Лише у 2020 році, намагаючись приватизувати земельну ділянку під будинком, позивач дізнався, що за оформленням спадщини мав звернутися до нотаріуса впродовж шести місяців з моменту смерті матері і що заповіт не є документом, який посвідчує його право власності на будинок. 21.12.2020 року позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№ 113/02-31 (а.с.11). Позивач прийняв спадщину після смерті матері, проживаючи у будинку, фактично вступив в його управління та володіння і вже більше 20 років піклується про нього. Зазначений факт підтверджується Актом про проживання від 29 січня 2021 року, який посвідчено Старостою Покровської сільської ради С.Макаренко (а.с.18). Тому суд вважає, що позивач по справі фактично прийняв спадщину, оскільки проживав на момент смерті разом із спадкодавцем та більше, ніж 20 років, користується та володіє спадковим майном. Представник відповідача не заперечує проти задоволення позовних вимог. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved