Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позов мотивує тим, що 22 травня 2004 року за взаємною згодою укладено договір довічного утримання між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . За змістом п.7 Договору довічного утримання [PERSON] був зобов`язаний надавати довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді права безоплатного довічного проживання, трьохразового харчування, забезпечення одягом, взуття, постільною білизною, наданням побутових послуг (прання, прибирання квартири), забезпечення лікарськими препаратами, забезпечення послугами адвоката та нотаріуса, догляду і необхідної допомоги. Також зобов`язувався не вселятись до відчужувача, не реєструватись та не проводити реєстрацію інших осіб у квартирі [ADDRESS] . Згідно п. 8 Договору вартість такого матеріального забезпечення встановлена у сумі 350 грн. Протягом 8 років [PERSON] добросовісно виконував договір, а фактичні витрати значно перевищували обумовлені 350 грн в місяць. Весь цей час відповідач жила у квартирі по [ADDRESS] , не мала жодних претензій до позивача до грудня 2011 року, оскільки він належний чином виконував умови договору. Однак після 8 років користування допомогою позивача відповідачка з ініціативи своїх родичів звернулась до суду з позовом про розірвання зазначеного Договору довічного утримання. Рішенням суду договір довічного утримання розірвано. Таким чином судом встановлено, що ініціатива розірвати договір довічного утримання виходила від відповідача, має місце одностороння відмова від договору, та відсутні правові підстави розривати договір по ч.1 ст.756 ЦК у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків. Враховуючи, що договір довічного утримання розірваний, [PERSON] фактично поніс значні витрати протягом восьми років на загальну суму більше ніж 49\~623 грн, що перевищує вартість квартири, однак у власність квартиру не отримав, а відтак має право на визнання права власності на квартиру в порядку положень ч.2 ст.756 ЦК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 14 липня 2014 року відкрито провадження у справі. \~ \~ \~ \~Від відповідача до суду надійшло заперечення представника первісного відповідача, в якому зазначалось, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Так, в рішенні апеляційного суду Львівської області від 22.11.2012 року чітко не визначено та остаточно не підтверджено те, що позивач належним чином виконував умови договору довічного утримання. Також, рішенням апеляційного суду Львівської області не було визначено суму витрат, яку нібито поніс позивач. Отже, виходячи з наведеного, витрати повинні бути доведені позивачем належним чином. Окрім цього, належне виконання договору - це виконання всіх взятих на себе зобов`язань зазначених в договорі. Як вбачається з позовної заяви позивачем не надано жодних доказів виконання даного договору. \~ \~ \~ \~Також позивачем було зареєстровано право власності на спірну квартиру лише в кінці 2011 року або на початку 2012 року, тобто в момент коли розпочинався спір про розірвання договору довічного утримання. Позивач не зазначає в позовній заяві, що 8 років він не реєстрував права власності через те, що це потягне додаткові витрати, що в наслідок несплати за комунальні платежі може виникнути заборгованість, що відповідач будучи інвалідом, користується пільгами по сплаті комунальних послуг. Суду не надано жодного доказу сплати позивачем комунальних платежів. Також, позивачем не надано суду доказів відправлення та отримання переказів відповідачкою на суму 1 508 грн, не надано доказів витрат на 35 000 грн. Разом з тим, у відповідача наявні докази сплати комунальних платежів відповідачем на 60 аркушах, що підтверджує те, що відповідач сама несла тягар сплати комунальних послуг протягом 8 років. Крім цього, позивач помилково стверджує, що вартість квартири на момент подання позову становить 10680 грн, що не відповідає реальним обставинам, жодними доказами не підтверджується. Представник позивача також подав до суду пояснення, в яких зазначає, що доводи щодо понесення відповідачем витрат за житлово-комунальні послуги спростовуються тим, що саме він здійснював оплату, що підтверджується копіями квитанцій по сплаті житлово-комунальних послуг за квартиру позивача, які проведені фактично в один час протягом багатьох років. Натомість відповідач вимагала, щоб квитанції знаходились у неї. За клопотанням представника позивача у справі було призначено експертизу та зупинено провадження. У зв`язку із закінченням повноважень судді Грицка Р.Р., справу було передано для повторного автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст.11-1 ЦПК України, в редакції чинній на день закінчення повноважень судді, автоматизованою системою документообігу суду 22.05.2017 року було визначено суддю Гирича С.В. для розгляду вказаної справи. 12 червня 2017 року до суду поступили матеріали справи із висновком експертизи. У зв`язку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 та вступом в дію 15.12.2017 нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд здійснював розгляд цієї справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2018 року зупинено провадження у справі до вступу у справу правонаступника відповідача [PERSON] . Ухвалою від 12 березня 2020 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2020 року залучено [PERSON] як правонаступника [PERSON] до участі у справі, надано строк для подання відзиву. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, надали аналогічні пояснення. Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні, викладеним в запереченні на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом 22 травня 2004 року укладено договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В.К. та зареєстрований в реєстрі за номером 1584. За змістом п.7 Договору довічного утримання [PERSON] був зобов`язаний надавати довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді права безоплатного довічного проживання, трьохразового харчування, забезпечення одягом, взуття, постільною білизною, наданням побутових послуг (прання, прибирання квартири), забезпечення лікарськими препаратами, забезпечення послугами адвоката та нотаріуса, догляду і необхідної допомоги. Також зобов`язувався не вселятись до відчужувана, не реєструватись, та не проводити реєстрацію інших осіб у квартирі [ADDRESS] . Згідно п.8 Договору вартість такого матеріального забезпечення встановлена у сумі 350 грн. Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року, яким скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 липня 2012 року, розірвано договір довічного утримання від 22 травня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В.К. та зареєстрований в реєстрі за №1584, визнавши за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із судового рішення, судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що позивач категорично заперечував щодо можливості подальшого виконання умов договору відповідачем та надання останнім їй довічного матеріального забезпечення. При цьому позивач не заперечував факту надання такого забезпечення на протязі тривалого періоду часу, що і підтвердили в судовому засіданні ряд свідків та іншими доказами по справі. Про це і свідчить те, що позивач з позовом про розірвання оспорюваного договору звернулася в суд майже через вісім років після його укладення. Із зібраних по справі доказах вбачається, що позивач,яка являється інвалідом першої групи загального захворювання і потребувала стороннього догляду у м. Львові, не мала родичів чи інших близьких людей, які би надавали їй такий догляд, що і в свою чергу спонукало останню в травні 2004 року укласти оспорюваний договір з відповідачем. Протягом семи років позивач не виставляла відповідачу жодних претензій щодо неналежного виконання умов договору. Звернення позивача до благодійної організації "Мальтійська служба допомоги у Львові" і включення її в списки на гарячі безкоштовні обіди в 2011-2012 роках, не може бути беззаперечним доказом ненадання відповідачем матеріального забезпечення позивачці, а може свідчити про небажання отримувати позивачем таке забезпечення від відповідача перед подачею позову до суду та в період слухання справи в суді. Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважала, що оспорюваний договір підлягає розірванню, однак не з підстав невиконання його умов, а у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення. Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає, що обставини щодо того, що [PERSON] за життя не заперечувала факту надання забезпечення на протязі тривалого періоду часу, що було підтверджено в судовому засіданні свідками та іншими доказами по справі, були встановлені судами першої та апеляційної інстанції у справі щодо оскарження договору довічного утримання. Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується поясненнями, позивач [PERSON] поніс витрати на утримання [PERSON] про що надано відповідні докази, зокрема, оплачені комунальні послуги, підтверджені даними ЖЕКу за період з серпня 2008 по жовтень 2012 р., за холодну воду - 904,70 грн, центральне опалення - з січня 2007 по жовтень 2012 р. - 5629,10 грн, утримання будинку - з січня 2007 по жовтень 2012 р. - 2686,96 грн; оплата послуг зв`язку (телефон) за період червень 2006 - листопад 2012 р - 2223,62 грн; оплата за електроенергію за період 2007 - 2012 - 756,64 грн.; оплата за газ - 914,06 грн; грошові перекази: 1508 грн (підтверджені квитанціями). Суд також погоджується із доводами сторони позивача щодо наявності підстав вважати, що відповідні витрати були понесені саме позивачем, оскільки дійсно оплата житлового-комунальних послуг квартир позивача та відповідача здійснювалась в один час. Окрім цього, допитаний судом в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні підтвердив доводи щодо надання забезпечення [PERSON] та понесення ним відповідних витрат. Вказані обставини підтвердила і свідки [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ч.2 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором. \~ \~ \~ \~Таким чином, оскільки факт належного виконання умов договору позивачем було встановлено в рішенні Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року, зокрема протягом 7 років з дня укладення договору, вказані обставини підтверджуються об`єктивними доказами та не спростовані стороною відповідача, а тому суд приходить до переконання про підставність позовних вимог щодо наявності в позивача права на частину майна. \~ \~ \~ \~Згідно звіту про незалежну оцінку вартості квартири за адресою: [ADDRESS] становить 533\~000 грн. Відповідно до положень ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до переконання, що надані суду докази в сукупності з тими обставинами, що позивач належним чином виконував умови договору довічного утримання, вказані обставини відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а тому слід позов задоволити частково і визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 32,7 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. При цьому суд вважає, що саме визнання права на Ѕ частину вказаної квартири за позивачем, відповідатиме положенням ч. 2 ст.756 ЦК України, якою визначено, що у разі\~розірвання договору\~у зв`язку\~з неможливістю\~його подальшого\~виконання набувачем\~з підстав,\~що мають\~істотне значення,\~суд може\~залишити за\~набувачем право\~власності на\~частину майна,\~з урахуванням\~тривалості часу,\~протягом якого\~він належно\~виконував свої\~обов`язки\~за договором.\~Саме визнання\~права власності\~за позивачем\~на частину\~майна -\~Ѕ частка\~квартири,\~з врахуванням\~її вартості,\~відповідатиме понесеним\~ним матеріальним\~витратам на\~утримання [PERSON] , а також затраченим іншим життєвим ресурсам, як він поніс, виконуючи умови договору довічного утримання, оскільки, як він ствердив у судовому засіданні, внаслідок прийняття умов договору і взяття зобов`язань по утримання останньої протягом 7 років його спосіб життя істотно змінився, він не міг залишати без догляду [PERSON] , не міг їхати на відпочинок, постійно перебував по місцю проживання та мав забезпечувати їй трьохразове калорійне харчування, забезпечувати одягом, наданням побутових послуг, забезпечувати її лікарськими препаратами та необхідним лікуванням. З цих підстав суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру вцілому з врахуванням її вартості, не відповідають понесеним витратам на утримання [PERSON] . Окрім того, ч.2 ст.756 ЦК України передбачено право залишити за набувачем право власності на частину майна, а не майно вцілому. \~ \~ \~ \~Окрім цього, оскільки суд ухвалює рішення щодо задоволення позову, у відповідності до положень ч.7 ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. \~ \~ \~ \~У відповідності до положень ст.141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved