Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання за ним права власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що були набуті за час перебування у шлюбі з [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20.11.2004 р позивач перебував у шлюбі з [PERSON] , який був розірваний 19.01.2015 р. на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва. За час перебування у шлюбі ними була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] та квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які були оформлені на [PERSON] . Після розірвання шлюбу поділ спільного майна не здійснювався. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа. Він в інтересах дітей звернувся з заявами про прийняття спадщини. Також з заявами про прийняття спадщини звернулись батьки [PERSON] , відповідачі у справі. Однак, останні мають намір успадкувати квартири в цілому, незважаючи на те, що дане майно було набуте у шлюбі. Позивач вказує, що він не зміг отримати Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні, оскільки на момент смерті [PERSON] їх шлюб було розірвано. З огляду на викладене, позивач просить в судовому порядку визнати за ним право власності на частину зазначених квартир, які були набуті у шлюбі. 27.05.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 15.01.2018 судом вирішено питання про закрття підготовчого провадження. [INFO] [PERSON] та [PERSON] померли. 29.08.2018 р. судом було зупинено провадження у справі до вступу правонаступників. 06.11.2019 р. суд повернувся до стадії підготовчого провадження для залучення правонаступника після смерті [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . 07.04.2021 р. закрито підготовче провадження. Представником позивача та відповідачем подані заяви про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.11.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що видане Свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . 19.01.2015 р. на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2007 р., право власності на яку оформлено на [PERSON] , а також квартира [ADDRESS] , про що Головним управлінням житлового забезпечення 26.07.2010 р. видано Свідоцтво про право власності на ім`я [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. З заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись батьки померлої - [PERSON] та [PERSON] , та позивач в інтересах дітей - [PERSON] та [PERSON] . Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартири [ADDRESS] та частину квартири [ADDRESS] , оскільки він позбавлений можливості отримати Свідоцтво про право власності у спільному майні. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували презумпцію спільного майна на придбані позивачем та [PERSON] квартири. Відповідно до ст. 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому, співвласник має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно з положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. При видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством. Тобто, порядок передбачає можливість видачі свідоцтва про право власності на часту у спільному майні лише другому з подружжя. На час смерті [PERSON] шлюб з позивачем був розірваний. В даному випадку позивач не позбавлений можливості в судовому порядку виділити частку у спільній сумісній власності на підставі положень ст.370 ЦК України. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає доведеним факт належності позивачу на праві спільної власності частини квартири [ADDRESS] та частину квартири [ADDRESS] , як на майно, набуте у спільну сумісну власність за час шлюбу. З огляду на зазначене, вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved