Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею як матір`ю дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 17.08.2002 року по 03.03.2015 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу донька проживає разом з нею. Рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто аліменти, проте, відповідач не сплачував аліменти. Між нею та відповідачем було укладено договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку, з набуттям неї права власності на нерухоме майно, а саме Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Відповідач свої обов`язки з виховання дитини не виконує, не цікавиться її навчанням, її творчими успіхами, станом її здоров`я, не спілкується з донькою взагалі. Вів антигромадський спосіб життя та був засуджений вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва до 7 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, оскільки перебуває у місцях позбавлення волі. Від нього надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі. Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечують. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.08.2002 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.03.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2015 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2015 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1000 грн. 00 коп., щомісячно, починаючи з 31.08.2015 року до досягнення нею повноліття, з урахуванням індексу інфляції. Відповідно до договору про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям неї права власності на нерухоме майно від 26.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сазоновою М.Б., [PERSON] передає дитині, а дитина приймає право власності на належне йому нерухоме майно, а саме: Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Цим договором право на аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] припиняється у зв`язку з передачею права власності на квартиру дитині. Утримання дитини після укладення цього договору бере на себе мати. Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату від 16.05.2019 року за вих. № 4/05-20, виданої Миколаївським окружним адміністративним судом, [PERSON] , працює секретарем суду та отримала заробітну плату в період з листопада 2018 року по квітень 2016 року у розмірі 60563 грн. 87 коп. Згідно довідки Миколаївського міського палацу творчості учнів Управління освіти Миколаївської міської ради від 21.05.2019 року за вих. № 50, видана [PERSON] , в тому, що вона дійсно займається в «Зразковому художньому колективі» фольклорного колективу «Барвінок». [PERSON] , в травні 2019 року, нагороджена грамотою за значні творчі досягнення, високий рівень виконавської майстерності, відродження й примноження надбань культурної спадщини українського народу. Відповідно до довідки Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 56 від 16.05.2016 року за вих. № 116, [PERSON] дійсно навчається в 7-а класі Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 56. Характеристикою [PERSON] , [INFO] року, наданою Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 56, мати сумлінно виконує свої обов`язки, приділяє багато уваги по вихованню і навчанню доньки. [PERSON] засуджений вироком Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 121 КК України, до 7 років позбавлення волі. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року) та Європейського суду з прав людини: Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Принципом Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5). Висновком виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.08.2019 року за вих. № 4260/02.02.01-22/25/14/19, встановлено що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Приймаючи до уваги відсутність домовленості між батьками щодо визначення місця проживання дитини, вік дитини, ставлення батьків до своїх батьківських обов`язків, створені умови для проживання та виховання дитини, суд погоджується із висновком виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.08.2019 року, а також враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, повного та всебічного розвитку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у разі визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved