Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в якому зазначили, що квартира за адресою [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та відповідачці [PERSON] в рівних частках. [PERSON] померла 09.05.2016 р. і залишила заповіт на імя позивачів, яким в рівних частках заповіла свою частку квартири. Позивачі спадщину прийняли, але оформити її не мають можливості, так як оригінал свідоцтва про право власності на квартиру [PERSON] втрачено, а отримати його дублікат позивачі не можуть. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав пояснив, що після смерті [PERSON], яка залишила заповіт на імя позивачів відкрилася спадщина на ? частину квартири. Позивачі у встановлений строк звернулися до нотаріуса, тобто прийняли спадщину в рівних долях по ? частини квартири. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] надала суду заяву в якій не заперечувала проти задоволення позову та просить суд позов задовольнити і визнати за позивачами по ? частини квартири. Суд, вислухавши представника позивачів, та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає за можливе позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 квітня 1997 року, реєстраційний №4-97-88750, [PERSON] та [PERSON] отримали у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Як вбачається з заповіту, посвідченого 14 квітня 2016 року адвокатом [PERSON] Держави Ізраїль, номер ліцензії адвоката 50118, [PERSON] заповіла квартиру №27, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський шлях, будинок 152-А на користь [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. (а.с.6 ) 09 травня 2016 року померла [PERSON] (а.с.5 ). Згідно відповіді приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] від 23 січня 2017 року №7/01-16 та матеріалів спадкової справи №13/2016 р. (а.с.36-56) після смерті [PERSON], померлої 09.05.2016 року заведена спадкова справа №13/2016 р., із заявою про прийняття спадщини 09.11.2016 р. звернулись [PERSON] та [PERSON]. Спадкодавець залишив на ім'я вказаних осіб заповіт, посвідчений 14 квітня 2016 року адвокатом [PERSON] Держави Ізраїль. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 січня 2017 року №2/02-31, яка винесена приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на вказану квартиру. (а.с. 57) За ст.112 ЦК Української РСР (який діяв на момент виникнення права спільної сумісної власності) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналізуючи вищевказані норми права у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки квартира [ADDRESS] А у м.Харкові була отримана [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність, а один із співвласників, а саме [PERSON], померла, то існує необхідність у визначенні часток співвласників для визначення обсягу майна, яке підлягає спадкуванню. Враховуючи те, що ні законом, ні рішенням суду, ні домовленістю між співвласниками розмір їх часток не встановлений, частки співвласників мають бути рівними. Таким чином, спадкуванню підлягяє 1/2 частка у праві власності на вказану квартиру, яка належала спадкодавцю [PERSON] Згідно ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст.ст.71,72 Закону України "Про міжнародне приватне право" спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні - правом України. Здатність особи на складання і скасування заповіту, а також форма заповіту і акта його скасування визначаються правом держави, у якій спадкодавець мав постійне місце проживання в момент складання акта або в момент смерті. Аналізуючи вищевказані норми права у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заповіт, посвідчений 14 квітня 2016 року адвокатом [PERSON] Держави Ізраїль, яким [PERSON] заповіла своє майно на користь [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, а також свідоцтво про смерть [PERSON], які виготовлені в державі Ізраіль компетентними органами цієї держави, є дійсними та повинні визнаватися в Україні. Оскільки на момент смерті спадкодавця вказаний вище заповіт є останнім і нескасованим, позивачі [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями померлої, які мають право на спадкування вказаної частини квартири. Враховуючи, що позивачі протягом строку, встановленого ч.1 ст.1270 ЦК України звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, то вони вважаються такими, що спадщину прийняли і мають право на отримання свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину вказаної квартири кожний. При цьому суд враховує, що позивачі зверталася до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак отримали відмову у вчинені нотаріальних дій, що унеможливлює реалізацію ними своїх прав, у тому числі і на отримання свідоцтва про право на спадщину, тому їх право є невизнаним і підлягає судовому захисту відповідно до ст.ст.3, 15 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачами доведені обставини, на які вони посилаються в своєму позові, а тому позов підлягає задоволенню, і за позивачами необхідно визнати право власності по 1/4 частині за кожним на квартиру [ADDRESS] А у м.Харкові, в порядку спадкування за заповітом від 14.04.2016 р. після смерті [PERSON], яка померла 09 травня 2016 року. Оскільки позивачі не заявляють вимог про відшкодуванні судових витрат та не наполягають на їх відшкодуванні з відповідача, у звязку з чим суд вказані витрати з відповідачів не стягує. На підставі викладеного,

Outcome: approved