Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Київської міської ради звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та витребування майна. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.10.2019 відкрито провадження по справі. 29.05.2020 до суду надійшла уточнена позовна заява, яка була прийнята судом. Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Київської міської ради обґрунтовує позовні вимоги тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019101030000094 від 03.04.2019, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника. Встановлено, що будинок по [ADDRESS] на підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №1112 від 10.12.2010 вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 48, будинок по [ADDRESS] переданий на баланс комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» на праві господарського відання. Крім того, за інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності, приватизацію не проходила та є житлом поточного звільнення повідомлення від 06.03.2019 № 1031 та лист №102/04/33-5468 від 09.07.2019. З викладеного вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, однесена до сфери управління Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації. Разом з тим, вказане майно було незаконно зареєстровано на праві власності. Установлено, що на підставі розпорядження Представника президента України № 433 від 17.05.1993, Державною адміністрацією Подільського району м. Києва Головатюку П.І. видано ордер № 67716 серії Б від 02.06.1993 на жиле приміщення жилою площею 13,23кв.м., в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до актового запису про смерть №13687 від 01.09.2017, [PERSON] помер [INFO] . За інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у вказаній квартирі [PERSON] був зареєстрований з 08.06.1993 по 12.03.2018. На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований. Разом з тим, встановлено, що за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 26.01.2019 укладеного із [PERSON] , виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під реєстраційним номером 104. Згідно із п. 3 вказаного договору, зазначена квартира належить продавцю [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Деснянською у місті Києві Радою № 1283 від 15.11.2007. Право власності продавця зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 30.11.2007 за № 864. Разом з тим, з інформації Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 15.11.2007 яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою, насправді не видавалось. Квартира належить до комунальної власності та приватизацію не проходила. Крім того, за інформацією Київського міського БТІ від 04.07.2019 №062/14-9427 вказана квартира на праві власності не реєструвалася. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що ніколи не оформлював договорів, пов`язаних з купівлею або продажем нерухомості на території міста Києва, в тому числі і спірної квартири. Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 15.11.2007 яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою не отримував та не міг отримувати, оскільки на той час перебував у місцях позбавлення волі. Таким чином, [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2019 № 104, укладеного нібито із [PERSON] , який фактично не оформлював даний договір та не був власником квартири [ADDRESS] . У подальшому, [PERSON] відчужив вказану квартиру на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 11.03.2019 №14188, виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Договором купівлі-продажу від 26.01.2019 №104, беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, як дійсного та єдиного власника спірної квартири. Отже спірне майно незаконно перейшло у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2019 № 104, а відтак вказаний договір є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння спірним майном. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000) від 26.01.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , виданий та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під реєстраційним номером 104; припинити державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчинену 26.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за №30017863 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000; припинити державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчинену 11.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за №30631406 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000; витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальної площею 29,4кв.м., житловою площею 13,4кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000. 05.02.2020 до суду надійшов відзив від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигіріна Андрія Олеговича, відповідно до якого зазначено, що 11.03.2019 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального [PERSON]. була проведена реєстрація права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2019 № 14188. Отже приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], діяв відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не порушуючи їх. А тому позовні вимоги до [PERSON] щодо скасування реєстраційного запису прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 45888621 від 11.03.2019, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1751170080000 є необґрунтованими, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] є неналежним відповідачем. 13.02.2020 до суду надійшов відзив від представника Янковенко С.М. , який діє в інтересах відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначив, що у 2015 році мною було втрачено паспорт громадянина України, і, на жаль, певні зволікання і перебування на реабілітаційному лікуванні у м. Харків завадили мені вчасно подати відповідну заяву до органів внутрішніх справ. [PERSON] не укладав договір про відчуження квартири і ніколи не був її власником, яка є предметом спору у цій справі, а саме квартири [ADDRESS] . Разом з тим, на момент укладення цього договору і наступних реєстраційних дій, [PERSON] , перебував у місті Харків. На момент укладення зазначеного спірного договору [PERSON] оформив і отримав новий паспорт громадянина України у формі ІД-картку, а тому навіть гіпотетично не міг надати попередній паспорт нотаріусу при оформленні договору для ідентифікації особи. В матеріалах цієї цивільної справи міститься наданий прокуратурою протокол допиту [PERSON] , як свідка від 07.05.2019, де [PERSON] повідомляв, що не має ніякого відношення до укладання договору, який є підставою для звернення до суду за цим позовом. Крім того, при розслідуванні цієї справи були взяті зразки почерку для проведення почеркознавчої експертизи. Все наведене свідчить, що [PERSON] , не можу бути належним відповідачем у цій справі. 19.02.2020 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначив, що на початку березня 2019 року [PERSON] , зателефонував знайомий ріелтор та сказав, що в нього є хороший варіант для купівлі квартири, продавцем майна був громадянин України [PERSON] . Пересвідчившись, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , відповідно до даних із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також переконавшись, що дане майно не є предметом іпотеки, застави та на нього не накладено арешт, 11.03.2019 між громадянином України [PERSON] (продавець) та громадянином України [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідач на підтвердження права власності на зазначене нежитлове приміщення надав нотаріусу Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 26.01.2019 за реєстраційним номером 104, державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 26.01.2019 цим же нотаріусом, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1751170080000. На виконання умов Договору відповідач передав належну йому на праві приватної власності квартиру, а нотаріус згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснив державну реєстрацію права власності на придбане майно, що підтверджується відомостями наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Під час укладання та нотаріального посвідчення Договору Відповідач на виконання п.1.2 гарантував, що на момент укладання цього Договору майно не перебуває в заставі (в тому числі податковій), не є предметом будь-якого іншого обтяження, не знаходиться під арештом чи забороною, на майно відсутні вимоги або претензії третіх осіб, щодо нього не ведуться судові спори, відносно нього не було укладено будь-яких договорів відчуження з іншими особами, що інші треті. У [PERSON] жодного сумніву щодо наявності права власності у [PERSON] на квартиру не виникало, адже ним було пред`явлено договір купівлі-продажу, за яким він являвся реальним власником квартири, вказаний факт було встановлено і при посвідчені договору купівлі-продажу від 11.03.2019 нотаріусом [PERSON]. та також підтверджувався інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Окрім вказаної інформації про квартиру, яка стала предметом купівлі-продажу, у реєстрах також була відсутня інформація щодо наявності будь-яких обтяжень, в тому числі іпотеки та арешту щодо майна. Отже, [PERSON] було виконано всі необхідні дії для укладення договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , перевірено та встановлено право власності [PERSON] на зазначене майно, а також на виконання вимог цивільного законодавства та умов договору - здійснено оплату у повному розмірі визначеної вартості квартири. Наразі у вищезазначеній квартирі, яка стала предметом позову, окрім [PERSON] та його дружини проживають також троє їхніх малолітніх дітей, двоє з яких хворіють раннім дитячим аутизмом. З огляду на те, що [PERSON] діючи в межах чинного законодавства України, набув права власності на квартиру за [ADDRESS] , а також враховуючи той факт, що за умови задоволення судом позовних вимог позивача, порушуються майнові права не лише [PERSON] як власника, а і його трьох малолітніх дітей. 13.03.2020 до суду надійшла відповідь на відзив від Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Київської міської ради відповідно до якої зазначили, що [PERSON] є належним відповідачем у розгляді судом даної справи, оскільки однією з позовних вимог прокуратури є визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 26.01.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , виданий та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під реєстраційним номером 104. У відзиві представника відповідача [PERSON] , зазначено, що [PERSON] виконано усі дії щодо укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , перевірено та встановлено право власності [PERSON] на зазначене майно, а також здійснено оплату у повному обсязі визначеної вартості квартири. Так, однією з позовних вимог є витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29.4кв.м., житловою площею 13.4кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1751170080000). Встановлено, що квартира [ADDRESS] незаконно вибула з власності територіальної громади міста Києва. Зокрема, вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 26.01.2019 укладеного із [PERSON] , виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під реєстраційним номером 104. Згідно з п. 3 вказаного договору, зазначена квартира належить продавцю ( [PERSON] ) на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Деснянською у місті Києві Радою № 1283 від 15.11.2007. Право власності продавця зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 30.11.2007 за № 864. Однак, з інформації Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 15.11.2007 яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою, насправді не видавалось. Квартира належить до комунальної власності та приватизацію не проходила. Крім того, за інформацією Київського міського БТІ від 04.07.2019 №062/14-9427 вказана квартира на праві власності не реєструвалася. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що ніколи не оформлював договорів, пов`язаних з купівлею або продажем нерухомості на території міста Києва, в тому числі і спірної квартири. Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 15.11.2007, яке нібито видане Деснянською у місті Києві Радою не отримував та не міг отримувати, оскільки на той час перебував у місцях позбавлення волі. Таким чином, [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2019 № 104, укладеного нібито із [PERSON] , який фактично не оформлював даний договір та не був власником квартири [ADDRESS] . У подальшому, [PERSON] відчужив вказану квартиру на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 11.03.2019 №14188, виданого та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Ураховуючи викладене, спірна квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.03.2020 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] матеріали нотаріальної справи по оформленню договору купівлі-продажу від 26 січня 2019 року, реєстровий номер 104, квартири [ADDRESS] та реєстраційну справу. 12.05.2020 до суду надійшло клопотання від Київської місцевої прокуратури № 3 відповідно до якого просять суд замінити відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] на його правонаступника Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 13.05.2020 було вирішено замінити відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] на Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. 05.10.2020 до суду надішли додаткові пояснення від [PERSON] відповідно до яких зазначено, що довідкою Душеопікувального центру м. Харкова, інформаційною довідкою Київського міського БТІ від 04.07.2019 № 062/14-9427, інформаційною довідкою Деснянської районної в м. Києві адміністрації, підтверджується факт того, що [PERSON] як під час укладення оспорюваного правочину, так і під час приватизації спірної квартири в 2007 році, не міг бути присутнім, адже в січні 2019 року знаходився в м. Харків, а в 2007 році - в місцях позбавлення волі. 12.10.2020 до суду надійшов відзив від представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) відповідно до якого зазначено, що забезпечення здійснення зазначених функцій і повноважень покладено на Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26 квітня 2016 року № 261 «Про затвердження Положення про Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», яким у зв`язку з децентралізацією повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також відповідно до рішення ради від 14 квітня 2016 року № 319/319 «Про утворення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), з 1 травня 2016 року здійснюються повноваження з реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (та інших реєстраційний дій). Отже, після 30.04.2016 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції їм, Київ) не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій, зокрема, на підставі рішення суду. Жодним Законом або підзаконним нормативно - правовим актом не передбачено, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником державних реєстраторів. Таким чином, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є належним відповідачем по справі та не порушувало прав позивача, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. 30.11.2020 до суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) відповідно до яких зазначили, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) надає наступні пояснення з приводу припинення нотаріальної діяльності [PERSON] . Відповідно до відомостей, наявних в Управлінні нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватна нотаріальна діяльність [PERSON] припинена відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29.07.2019 № 500/6 по Київському міському нотаріальному округу та на підставі пункту 3 частини першої статті 30 Закону України «Про нотаріат». Вищевказаним наказом [PERSON] зобов`язано протягом одного місяця з дня одержання копії наказу про припинення нотаріальної діяльності передати до Київського державного нотаріального архіву всі документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Незважаючи на вищезазначене, приватним нотаріусом [PERSON] в передбачений термін документи нотаріального діловодства та архів до Київського державного нотаріального архіву передані не були. Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ) направлено листи [PERSON] від 19.05.2020 № 1667/6-20 та від 11.01.2020 № 231/6-20 щодо неухильного дотримання норм чинного законодавства та виконання вимог наказу щодо передачі документів до Київського державного нотаріального архіву. Крім того, Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) направлено лист від 11.12.2019 № 19479/4-19 до Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо встановлення місцезнаходження архіву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON]. На даний час документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса [PERSON] не передано до Київського державного нотаріального архіву. Позивач Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Київської міської ради прокурор Намільєва І.В. в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представники відповідача - адвокат Янковенко С.М., який діє в інтересах [PERSON] в судових засіданнях зазначав, що [PERSON] не може бути належним відповідачем, оскільки не має відношення до квартири [ADDRESS] , тому просив по відношенню до [PERSON] посилаючись на обставини, які викладені у відзиві відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Базна Ю.В. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені в відзиві. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON], який діє в інтересах Державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського нотаріального округу [PERSON] в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені в відзиві. Просив суд по відношенню до нотаріуса відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) в судові засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься відзив від представника відповідача Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ), відповідно до якого зазначено, що просять суд відмовити в задоволені позовних вимог до Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 3, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за №42019101030000094 від 03.04.2019, встановлені порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради. Участь прокурора визнана судом доцільною і обґрунтованою, оскільки прокурор на виконання абзацу другого частини другої статті 45 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви обґрунтував підстави для представництва інтересів Київської міської ради, а також обґрунтував у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). Процедура, передбачена частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Розпорядженням Представника президента України № 433 від 17.05.1993, Державною адміністрацією Подільського району міста Києва Головатюку П.І. видано ордер № 67716 серії Б від 02.06.1993 на жиле приміщення жилою площею 13,23кв.м., в квартирі [ADDRESS] . Згідно інформації Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] в період з 08.06.1993 по 12.03.2018. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про смерть №13687 від 01.09.2017. Розпорядженням виконавчого органу Київської місцевої ради (КМДА) №1112 від 10.12.2010 будинок по [ADDRESS] віднесено до сфери управління Деснянської районної з місті Києві державної адміністрації. Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 48, будинок по [ADDRESS] переданий на баланс Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» на праві господарського відання. Згідно інформації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності, приватизацію не проходила та є житлом поточного звільнення. 26.01.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2019 Продавець ( [PERSON] ) продав, а покупець ( [PERSON] ) купив належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Згідно із пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2019 квартира, що є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Деснянською районною у місті Києві Радою № 1283 від 15.11.2007. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів право власності від 26.01.2019 право власності на квартиру [ADDRESS] набув [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер №104. Однак, як установлено судом, Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 15.11.2007 на квартиру [ADDRESS] не видавалося [PERSON] , що підтверджується наданою інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, які зазначили, що квартира належить до комунальної власності та приватизацію не проходила, за інформацією Київського міського БТІ від 04.07.2019 № 062/14-9427 вказана квартира на праві власності не реєструвалась. Згідно відомостями Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] припинена на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві №500/6 з 29.07.2019, документи нотаріального діловодства та архів не передано на зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Також, суд бере до уваги пояснення [PERSON] , які викладені у відзиві, що [PERSON] ніколи не належала на праві власності квартира [ADDRESS] , останній не отримав та не має відношення до свідоцтва на право власності від 15.11.2007, а всі дії були вчинені невідомими йому особами, оскільки в цей період перебував у місцях позбавлення волі. Крім того, згідно довідки від 31.05.2020 православного Душопіклувального центру ім.Георгія Побідоносця Міжнародної Антинаркотичної Асоціації зазначено, що [PERSON] , [INFO] , з 24.07.2016 проходив довготривалий період лікування у центрі психосоціальної допомоги за місцезнаходження в місті Харків по лютий місяць 2019 року включно, що дає суду можливість встановити, що [PERSON] не приймав участі при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. 11.03.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстровано в реєстрі № 14188. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.03.2019, продавець ( [PERSON] ) передає у власність, а покупець ( [PERSON] ) приймає (купує) квартиру [ADDRESS] . На час розгляду справи в суді та відповідно до відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м.Києві та Київської області, в квартирі [ADDRESS] , зареєстрованих осіб не значиться. 03.04.2019 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №420191010300000094, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, щодо квартири [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, яка вибула із володіння без волі власника. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплені в статті 327 ЦК України. Згідно із ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно із статті 41 Конституції України та статей 317, 319 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Стаття 321 ЦК України, встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно зі ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рал) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Статтею 14 Житлового кодексу УРСР визначено, що до компетенції виконавчих комітетів обласних, міських Рад народних депутатів віднесено здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснення управління житловим фондом місцевих Рад і забезпечення його схоронності. Відповідно до ст. 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення. Згідно із ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку: потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному законодавчими актами. Стаття 316 ЦК України, регламентує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до частини першої статті 24 ГК України управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Відповідно до ст. 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 657 ЦПК України договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчитається батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. За п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, є, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Згідно із ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 18 Про столицю України - місто-герой Київ визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Враховуючи спрямованість договору купівлі-продажу від 26.01.2019 на незаконне заволодіння квартирою, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є недійсним з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України. Спірним договором беззаперечно порушено права та інтереси територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради, квартира незаконно вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатися майном в інтересах громади в межах повноважень, визначених законом. Таким чином, вимога про визнання договору недійсним підлягає задоволенню. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів, визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України» від 01.04.2014 у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п.1 ч.2 ст.16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п.2 ч.2 ст.16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору. Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Відповідно до пунктів 2.1, 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник і дає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії відповідних документів. Пункт 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2011 № 1141 (зі змінами), у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначено, що, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. Враховуючи те, що державна реєстрація права власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] здійснена на підставі недійсного правочину, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо припинення державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом (державним реєстратором) київського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з вимогами статей 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Слід зазначити, що [PERSON] , не позбавлений можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимого до продавця спірної квартири. Таким чином, враховуючи викладене та досліджені матеріали справи, майно вибуло з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, при відсутності незаконних дій органів влади або місцевого самоврядування, оскільки жодних розпоряджень місцевими органами влади на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру не приймалось, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності, тому суд доходить висновків про задоволення вимоги про витребування у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради спірної квартири. З огляду на наведене суд вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача про застосування такого способу захисту порушеного права як припинення державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1751170080000. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Київської міської ради підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, судовий збір пропорційно покладається на відповідачів, однак суд вважає необхідним зазначити, що оскільки не встановлено неправомірних дій з боку відповідачів [PERSON] , нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) які б спрямовувалися на порушення прав законного власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а тому судовий збір стягується з [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 4976,48грн з кожного.

Outcome: approved