Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Вимоги обґрунтував тим, що згідно договору купівлі - продажу йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] . В 2003 році в зазначеному будинку він зареєстрував [PERSON] , з якою на той час проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сімейне життя з відповідачем не склалось, вони припинили спільне проживання з 2004 року, де на даний час знаходиться відповідач йому невідомо. В будинку вона не проживає, не користується ним, комунальні послуги не сплачує. Наразі він планує оформити житлову субсидію на оплату комунальних послуг. Через те, що відповідач зареєстрована в зазначеному будинку йому відмовили в наданні житлової субсидії. За вказаних обставин він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник - адвокат Остапенко А.І. у судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, від останньої надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд справу розглядати за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у розумінні ч.11 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від неї не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до договору купівлі - продажу жилого будинку серії АВН №049282 від 03 жовтня 2000 року, реєстраційного посвідчення, та витягу про державну реєстрацію прав серії ССХ №295756 від 19 листопада 2010 року, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8,9;10). Довідкою виданою виконавчим комітетом Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області від 04 березня 2021 року за №278, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 03 грудня 2003 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак з 2004 року і по теперішній час за вказаною адресою фактично не проживає (а.с.7). На підставі розпорядження районної ради №14 від 24 лютого 2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Як зазначено в позовній заяві сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто відповідач є колишнім членом сім`ї позивача. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право на користування належним позивачу на праві власності житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , внаслідок її відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного та

Outcome: approved