Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» матеріальну шкоду в розмірі 57350,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [PERSON] з 16.07.2012 року працює водієм в ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061». Виконуючи свої трудові обов'язки, 30.01.2013 року, керуючи автомобілем - вантажним тягачем «Mercedes-Benz», д/н [NUMBER], з напівпричепом «Lonr», номер [NUMBER], що належить позивачу на праві приватної власності, рухаючись по автодорозі «Київ-Харків-Довжанський», поблизу с. Пушкарево Великобагачанського району Полтавської області, [PERSON] в результаті порушення Правил дорожнього руху України, допустив зіткнення з автобусом марки «Youyi», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що належить ТОВ «Бісслер», та створив перешкоду для руху автомобіля «Mercedes-Benz Е-200», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], який вчинив наїзд на «Mercedes-Benz», д/н [NUMBER]. Вироком Великобагачанського району Полтавської області від 17.06.2013 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29.08.2013 року з ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» на користь осіб, які постраждали внаслідок ДТП, було стягнуто моральну шкоду на загальну суму 57350 грн., яка була повністю сплачена позивачем. А тому вважає, що відповідач [PERSON] повинен відшкодувати позивачу понесені ним збитки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав заяву, в якій просить слухати справу у відсутності їх представника. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, надавши письмові заперечення, в яких зазначено, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за двома полісами окремо щодо автомобіля та окремо щодо причепу, а тому страхова компанія мала відшкодувати шкоду також за двома полісами, натомість здійснила відшкодування лише за одним. Крім того, вважає, що він не є матеріально зобов'язаною особою, а тому з нього може бути стягнено шкоду лише в розмірі середньомісячного заробітку. А тому, вважає, що підстав для стягнення з нього зазначених сум коштів у позивача немає. Суд, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до абз. 4 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] працював в ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» на посаді водія транспортних засобів (з функціями експедитора) відповідно наказу № 98 вк від 16.07.2012 року. 16.07.2012 року з відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з п. 1 якого працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Відповідно до вироку Великобагачанського району Полтавської області від 17.06.2013 року 30.01.2013 року (з урахуванням ухвал про виправлення описок), [PERSON], керуючи автомобілем - вантажним тягачем «Mercedes-Benz», д/н [NUMBER], з напівпричепом «Lonr», номер [NUMBER], що належить ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» на праві приватної власності, рухаючись по автодорозі «Київ-Харків-Довжанський», поблизу с. Пушкарево Великобагачанського району Полтавської області, в результаті порушення Правил дорожнього руху України, вчинив ДТП, у результаті якої [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримала тілесні ушкодження. За вказаним вироком [PERSON] визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами, з іспитовим строком один рік. Як вбачається зі змісту вироку, встановлено факт перебування [PERSON] станом на момент вчинення ДТП в трудових відносинах з ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» та факт, що ДТП сталося під час виконання ним трудових обов'язків. Вказаним вироком та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29.08.2013 року з ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» стягнуто на користь [PERSON] 450 грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] 9450 грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] 47450 грн. моральної шкоди, а всього на загальну суму 57350 грн. Відповідно до наказу ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» від 28.02.2013 року № АТП-18-2457 відповідача звільнено. Відповідно до платіжного доручення № 1728 від 23.07.2013 року ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» [PERSON] виплачено кошти в сумі 450 грн. Відповідно до платіжного доручення № 2934 від 19.11.2013 року ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» [PERSON] виплачено кошти в сумі 47450 грн. Відповідно до платіжного доручення № 2933 від 19.11.2013 року ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13061» [PERSON] виплачено кошти в сумі 9450 грн. Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ст.134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до вимог ст.1351 вказаного Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Згідно до п. 8 Пленуму Верховного Суду України Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року справи про повну матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей, суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 1351 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо за чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Статтею 1351 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджених постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, відповідач належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 1351 КЗпП України може бути укладений такий договір. Згідно ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особи відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, та підтверджується зібраними по справі доказами, те що сторони перебували в трудових правовідносинах, між ними було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, шкода завдана підприємству під час виконання працівником його трудових обов'язків, та підтверджено факт заподіяння шкоди з вини відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved