Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] та витребування від [PERSON] як добросовісного набувача квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира належить їй на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 21.11.2014 року. Проте, 11 липня 2018 року Суворовським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, якою затверджено мирову угоду, якою виділено [PERSON] , зокрема, квартиру [ADDRESS] . По вищезазначеній цивільній справі представляв її інтереси [PERSON] . На підставі довіреності від 28.03.2017 року. Проте, вказаною довіреністю нею не були надані [PERSON] повноважень на розпорядження її майном, про що за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018150020003238 внесено відомості про вчинене кримінальне порушення [PERSON] , передбачене ст.. 190 КК України. [PERSON] передав спірну квартиру за актом приймання передачі вкладу до статутного капіталу ТОВ «Вулф-2018». 08 листопада 2018 року постановою апеляційного суду Одеської області скасував ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси про затвердження мирової угоди та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Того ж дня, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Вульф-2018», а тому вважає, що спірна квартира вибула з її володіння поза її волею. Відповідачем у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивачем не доведено, що [PERSON] незаконно отримала спірну квартиру у власність та в чому полягає порушення законних прав позивача. [PERSON] на момент передачі спірної квартири до статутного капіталу ТОВ "Вулф-2018" був її законним власником та мав право розпоряджатись нею не на свій розсуд. На теперішній час спір між [PERSON] та [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя не вирішено. Позивач посилається на норми Цивільного кодексу України, пов`язані із витребуванням власником його майна з незаконного володіння інших осіб. Однак, вибуття майна з власності позивача відбулось у зв`язку із вирішенням колишнім подружжям питання поділу спільного майна, а тому спірні правовідносини регулюються насамперед Сімейним кодексом України. У серпні 2018 року [PERSON] розпорядився квартирою як особистою власністю, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, остання була передана йому під час поділу спільного майна подружжя. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 21.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.11.2014 року, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 06.08.2018 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року за участю представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , затверджено мирову угоду, відповідно до якої виділено [PERSON] , зокрема квартиру загальною площею 108,6 кв. м. (жила площа 79,7 кв. м.), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана за договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. 21.11.2014 року за реєстровим № 2299, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 402975348101. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 17 серпня 2018 року за № 12018150020003238 внесено відомості про вчинене кримінальне порушення [PERSON] , передбачене ст.. 190 КК України, а саме: в липні 2018 року [PERSON] та [PERSON] , зловживаючи довірою, заволоділи майном належним [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 05.09.2018 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року № 523/8929/18. Відповідно до інформації про юридичну особу, засновником ТОВ «Вулф-2018» являється [PERSON] , відомості про юридичну особу внесено 26.10.2018 року за № 15561020000067925 (а.с. 40-42). Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 05.11.2018 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Вулф-2018» на підставі Акту приймання передачі вкладу до статутного капіталу ТОВ «Вулф-2018», без номеру від 30.10.2018 року. Сторони акта приймання передачі: [PERSON] та ТОВ «Вулф-2018» (а.с. 38-39). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2019 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя направлено за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва. Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 03.12.2018 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі протоколу загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Вулф-2018» від 05.11.2018 року та Акту передачі приймання майна зі статутного капіталу ТОВ «Волф-2018» від 05.11.2018 року. Сторони акта приймання передачі майна: ТОВ «Волф-2018» та [PERSON] (а.с.48-49). У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. На підставі ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Верховний Суд України у своїх правових позиціях, викладених по справі №6-3089цс15 зазначив, що згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 (далі Постанова № 5), застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суд України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Верховного Суд України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16). Враховуючи, що спірна квартира вибула без волі його власника [PERSON] , на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, то вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Відповідно до ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Нормою ст.330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. У відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а за рішенням суду, в тому числі про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, у таких випадках не породжується, а поновлюється, підтверджується чи захищається від порушень вже наявне в позивача право власності, набуте ним раніше саме на законних підставах, однак з різних причин не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує право власності, чи у разі, коли об`єкт права власності вибув з володіння власника не з його волі тощо. В останньому випадку власник майна, крім вимог про визнання за ним права власності на вибуле в нього майно на підставі ст.392 ЦК України, має захищати своє право власності шляхом пред`явлення віндикаційного позову - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна із чужого незаконного володіння, в тому числі у добросовісного набувача (набувач, який придбав майно за відплатним договором в особи, яке не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання недійсними попередніх угод щодо спірного майна, які були вчинені після першого недійсного правочину, з яким пов`язується вибуття майна у його законного власника. При цьому у добросовісного набувача, який придбав майно за відплатним договором, це майно може бути витребуване лише у вичерпному переліку випадків, які визначені законом, а саме майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, вибуття спірного майна з володіння власника на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, свідчить про те, що вказане майно вибуло з володіння особи поза її волею, а тому може бути витребувано на її користь від добросовісного набувача. Вказаний правовий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 11.06.2014 року у справі №6-52цс14, від 21.12.2016 року у справі №6-2233цс16. Як встановлено судом в ході розгляду справи на підставі наведених вище доказів, позивач набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі продажу від 21.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. Також за позивачем на підставі вказаного договору проведено державну реєстрацію права власності. Таким чином, позивачем у передбаченому законом порядку було набуто право власності на нерухоме майно, що є предметом спору. В подальшому це майно вибуло з володіння позивача на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року, яка скасована постановою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2018 року. Проте, на підставі вказаної ухвали суду [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру та в подальшому передав за актом приймання передачі вкладу до статутного капіталу ТОВ «Вулф-2018», яке в подальшому на підставі протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Вулф-2018» передало у власність [PERSON] , яка в свою чергу зареєструвала право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач по справі на теперішній час є законним власником спірного нерухомого майна, його право власності фактично оспорюється відповідачем, за яким наразі, як за останнім набувачем, зберігається державна реєстрація права власності на таке спірне нерухоме майно, хоча правові підстави набуття ним цього права власності внаслідок скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 року на даний час відпали, а отже таке володіння фактично є незаконним, що зумовлює виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення спірного нерухомого майна, а у відповідача - обов`язку здійснити таке повернення в натурі. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3757,01 грн.

Outcome: approved