Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, покликаючись на те, що вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 19 жовтня 2012 року [PERSON] , керуючи автомобілем марки «БМВ525», реєстраційний номер [NUMBER] здійснив наїзд на нього, чим завдав йому тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до інвалідності. Внаслідок дій відповідача його здоров`ю заподіяно непоправної шкоди, у зв`язку із чим він зазнав сильних душевних страждань, він вимушений докладати зусиль для організації свого життя. Просить стягнути з відповідача на його користь 8651,00 грн. майнової шкоди, 1080000,00 грн. моральної шкоди, судові витрати. Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причин неявки [PERSON] не повідомив, а тому суд вважає, що справу згідно ст. 223 ЦПК України слід розглянути на підставі наявних у ній даних та доказів. Також, суд не бере до уваги клопотання представника [PERSON] про відкладення розгляду справи внаслідок карантинних заходів, оскільки згідно позиції Верховного Суду у постанові № 924/369/19 від 16 липня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Також, суд не бере до уваги клопотання представника [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю його участі у судовому засіданні внаслідок необізнаності з матеріалами справи, оскільки неявка представника не позбавляє можливості явки самого відповідача та надання ним доказів, пояснень, заперечень чи обгрунтувань щодо позову чи матеріалів справи, а також, відповідачем не надано жодних обгрунтувань укладення договору про правову допомогу з новим представником лише 22 грудня 2020 року та неможливості укладення ним такого договору раніше, зокрема, з 08 грудня 2016 року, протягом часу якого перебуває дана справа у провадженні суду. Крім того, на переконання суду, враховуючи тривалість розгляду справи, у відповідача було достатньо часу для підготовки до участі у справі, подання усіх необхідних доводів та обгрунтувань. А також суд враховує і систематичну зміну представників сторони відповідача, які щоразу подавали клопотання про необізнаність із справою та проханням надати час на підготовки до неї. У свою чергу, відповідач жодного разу не повідомив суд про припинення повноважень його представників у справі, а тому у суду не має підстав вважати, що відповідач представлений лише одним представником та такі не можуть брати участь у справі. Враховуючи наведене, суд вважає, що таке клопотання зумовлене виключно бажанням відповідача [PERSON] затягнути строк розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що згідно вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року [PERSON] 19 жовтня 2012 року о 23.30 год., керуючи автомобілем марки «БМВ525», реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок порушення ПДР України здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який отримав тілесні ушкодження, які призвели до інвалідності, стійкої втрати працездатності більше однієї третини та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження. /а.с. 34-39/ Згідно з ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Внаслідок наведеного, а також, враховуючи те, що позивач [PERSON] поніс майнові витрати внаслідок вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] майнову шкоду у розмірі 8651,00 грн., що стверджується квитанціями за 2015-2016 роки, долучені до матеріалів справи. /а.с. 40-44/ Крім того, свідок [PERSON] повідомила у судовому засіданні, що знайома з [PERSON] протягом тривалого часу, ще задовго до 19 жовтня 2012 року, коли відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] . До даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] не страждав на хронічні захворювання, ніколи не скаржився на здоров`я. Стан його здоров`я суттєво погіршився після даної ситуації та він тривалий час перебував у пригніченому стані. Крім того, зазначила, що відповідач [PERSON] жодного разу не намагався відшкодувати у будь-якому розмірі завдану майнову та моравльну шкоду [PERSON] . Оцінюючи покази свідка, суд надає їм віри оскільки вони знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Також, відповідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до висновку експерта №5093 від 20 вересня 2019 року ситуація нанесення [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, яка відбулась 19 жовтня 2012 року є психотравмувальною, в її ході [PERSON] завдані фізичні, психологічні страждання як правова основа поняття моральної шкоди. Орієнтовно-рекомендований розмір компенсації за завдані [PERSON] страждання внаслідок нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень в ході ДТП, яка відбулась 19 жовтня 2012 року становить 216 мінімальних заробітних плат в Україні на момент винесення рішення судом. /а.с. 198-204/ Своїми діями [PERSON] заподіяв моральну шкоду позивачу, оскільки позивач [PERSON] внаслідок дій [PERSON] зазнав моральних стражданнь через вчинення щодо нього кримінального правопорушення, стійкої втрати ним працездатності, тривале лікування, пожиттєвої інвалідності, непоправної втрати усталеного способу життя, а також, фізичних страждань, а відтак, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] 216 мінімальних заробітних плат в Україні на момент винесення рішення судом, що становить 1080000,00 грн. моральної шкоди, оскільки саме такий розмір шкоди визначено висновком експерта №5093 від 20 вересня 2019 року та відповідачем не надано суду жодних належних доказів, які б спростували даний розмір шкоди чи доказів, що завдана шкода повинна бути визначена у іншому розмірі. Окрім того, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, зокрема, діями [PERSON] завдано непоправну шкоду здоров`ю позивача [PERSON] , яке є найвищою соціальною цінністю в Україні згідно ст. 3 Конституції України, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей та позбавлення можливості їх реалізації [PERSON] , враховуючи принцип розумності і справедливості, процесуальну поведінку відповідача протягом розгляду справи, суд вважає, що саме такий розмір моральної шкоди у розмірі 216 мінімальних заробітних плат в Україні на момент винесення рішення судом, що становить 1080000,00 грн. є достатнім та справедливим. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Внаслідок наведеного, суд вважає, що з відповідача слід стягнути у дохід держави 10510,00 грн. судового збору.

Outcome: approved