Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом в якому вказала, що перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 26.10.2018 року. З листопада 2018 року вони припинили спільне проживання, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, стосунки між ними стали напруженими в зв'язку з тим, що чоловік та дружина мають різні погляди на життя та сімейні відносини. Позивач вказує, що у подружжя склались обставини, які унеможливлюють подальше спільне проживання, тому вони проживають окремо. Позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS], а відповідач [PERSON] проживає в [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилась надавши заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи в її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився надавши заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнає. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. 26.10.2018 року Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Спільне життя позивачки з відповідачем не склалося, шлюбно-сімейні відносини припинено. Відповідно до вимог ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Згідно з статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні положень статей 119, 120 СК України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. З огляду на вищевикладені обставини в їх сукупності, враховуючи, що підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість подружжя проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що вимоги позивача задоволено з відповідача на її користь слід стягнути судові витрати в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved