Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 03.08.2013 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, через виявлену подружню невірність відповідача, відсутність взаємопорозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та обов"язки з утримання , виховання дитини і ведення спільного господарства, що призвело до припинення шлюбних відносин. Вважає збереження сім"ї неможливим, що суперечить їхнім інтересам та інтересам дитини, тому просить шлюб розірвати. Спору щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не існує. Одночасно просила стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. В підготовче засідання сторони не з'явилися. Позивач в позовній заяві зазначила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначив, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. У зв'язку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 03.08.2013 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чуднівського районного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 47. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Спір щодо визначення місця проживання дитини сторонами не порушувався. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання відповідачем позову. На підставі вищевказаних норм Закону понесені судові витрати по сплаті судового збору на підставі квитанції № 23 АТ «Ощадбанк» від 21.08.2018 року в сумі 704,80 гривень, в розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved