Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивачка 28.12.2017 року звернулась до суду з позовом, який виправила та виклала у новій редакції 25.10.2018р. до [PERSON], третя особа на боці позивача - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. [PERSON] просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач є батьком малолітнього сина [PERSON], [INFO]. 12.08.2011 року шлюб був зареєстрований між [PERSON] та [PERSON], а рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2015 року шлюб між ним було розірвано. Відповідач з серпня 2015 року проживає окремо і ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, не спілкується з сином та не бере участі в розвитку дитини. З 29.07.2016 року за рішенням Приморського районного суду м. Одеси відповідач повинен сплачувати аліменти, проте жодного разу аліменти не сплатив. Всі питання, щодо виховання сина вирішується тільки позивачкою, дитина знаходиться на повному її утримані: [PERSON] займається в гуртках, тренувально-оздоровчих секціях, дошкільних навчальних закладах. [PERSON] проживає разом з матір'ю - [PERSON]. Службою у справах дітей було проведено перевірку та складено акт обстеження житлово-побутових умов у яких проживає [PERSON], відповідно до якого для малолітнього створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування ПРА ОМР, члени комісії вважають за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Також [PERSON] вже півроку заперечує проти виїзду сина за кордон у державу Ізраїль. Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на думку позивачки, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у вихованні дитини, як з моральної, так і з правової точки зору. Ухвалою суду від 03.01.2018 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху. Позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 31.01.2018 року було відкрите провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 12.03.2018 року підготовче засідання було закрите та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 14.12.2017 року) в судовому засідання зазначив, що відповідач є батьком [PERSON] Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 09.11.2015 року. З серпня 2015 року він проживає окремо, батьківські обов'язки не виконує, не спілкується з сином та не піклується про нього. Вихованням сина позивачка займається сама. В матеріалах справи наявні всі докази на підтвердження того, що батько з сином не спілкується. Крім того, він вже півроку заперечує проти виїзду сина в Ізраїль. В судовому засіданні [PERSON] просила задовольнити позов, пояснила, що з 2015 року відповідач ні разу не виявив бажання допомогти чи привітати сина з днем народження, на її прохання допомогти - відмовляє у матеріальній допомозі. Відповідач агресивний, тому дитина його боїться. У зв'язку з агресивною поведінкою вона була вимушена піти від нього з дитиною в серпні 2015р. та винаймати житло. Зараз вона має добру роботу в приватному дитячому садку, де також і займається її син. Відповідач є моряк і рідко гуляв з сім'єю, крім того він кричав на дитину, бив позивачку, а дитина все це бачила. Гроші, відповідач, коли приходив з рейсу, витрачав на себе. Син зараз хворіє, потребує дотикових зусиль для підтримки його здоров'я, а сестра позивачки проживає в Ізраїлі, тому є можливість туди поїхати, оздоровити сина, проте відповідач заперечує проти виїзду [PERSON] за кордон, але і ніяким чином не допомагає. Він навіть ніколи не відвідує дитячий садок, не цікавиться його життям. На запитання головуючого позивачка вказала, що відповідач в останній раз бачив сина в 2015 році перед тим як [PERSON] від нього пішла. Представник Органу опіки та піклування ПРА ОМР Рачук В.В. (діє на підставі довіреності № 01-17/3 від 02.01.2018 року) вказала, що вони позов підгримують повністю, є висновок органу опіки та піклування від 14.12.2017 року, засідання проводилося за участю матері та батька. На засіданні комісії батьку задавалися питання, на які він відповів, що сина дійсно не бачив 2,5 роки та навіть не намагався з ним побачитися, не поздоровляв його з днем народження. Існує борг по аліментам, та сам батько підтвердив, що він не надавав матеріальної допомоги своєму сину. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів та без допиту свідків враховуючи що учасники справи не заперечували проти розгляду справи без допиту свідків. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2015 року (справа №255/18731/15-ц). На підтвердження слів позивачки, щодо того, що вона зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] та суд задовольнив її позов, в матеріалах справи наявна копія рішення Приморського районного суду від 12.01.2017 року та копія виконавчого листа № 522/14037/16-ц, виданий 10.03.2017 року, відповідно до яких суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі ? від заробітку [PERSON], але не менше 30% від прожиткового мінімумі для дітей відповідного віку в місяць на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], за період з 29.07.2016 року до [INFO].(а.с.17, 16). Твердження позивачки щодо несплати аліментів відповідачем підтверджуються розрахунком заборгованості по аліментам складного державним виконавцем Приморського РВВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області 30.062.017р., відповідно до якого відповідач жодного разу не сплатив аліментів на утримання малолітнього сина, а станом на червень 2017 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 15 490 грн. Також даний факт підтверджує лист ПАТ «Укрпошта» №08-04-1307-1312-ЮК від 07.07.2017 року, відповідно до якого було повідомлено, що за період з січня 2017 р. по липень 2017 р. в надходженні та видачі перекази не значаться (а.с.11). Малолітній [PERSON] часто хворіє, що підтверджується листом Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка №4» вих. №01-14/420 від 10.07.2017 року про те, що дитина [PERSON] перебуває на обліку в лікарні з жовтня 2015 року, за цей час дитина 7 разів хворіла гострими захворюваннями, мама дитини зверталася за медичною допомогою до дільничного педіатру та лікаря - отоларинголога. Зазначено, що інформація щодо батька дитини в лікарні відсутня. Крім того, з довідки Granddent dental clinic від 01.07.2017 року вбачається, що [PERSON] з 20.12.2014 року по 01.07.2017 року отримував стоматологічне лікування 7 разів, на процедурах була присутня лише матір - [PERSON] Відповідно до копії довідки лікаря КУ «Дитяча міська поліклініка №4» [PERSON] хворіє та потребує оздоровлення (а.с.21). [PERSON] зверталася до [PERSON] 16.06.2017 року з проханням з'явитися в нотаріальну контору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для надання дозволу батька для виїзду до Ізраїлю на період з 12.07.2017 року по 16.07.2017 року малолітнього сина [PERSON] в супроводі мами - [PERSON] Даний лист був направлений на адресу відповідача, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.19). Позивачка зазначає, що відповідач не надав згоди на виїзд дитини, суд бере до уваги дане твердження, оскільки зі сторони відповідача не надавалися жодні докази на спростування посилань позивачки. Згідно довідки ОСББ «Корона», [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] зі своїм сином [PERSON] з квітня 2016 року. За даний час голова правління ОСББ «Корона» ні разу не бачила батька дитини (а.с.18). В матеріалах справи наявні письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які характеризують [PERSON], як турботливу, уважну і люблячу матір та зазначають, що батька [PERSON] ніколи не бачили (а.с.22-25). Відповідно до характеристики Одеського приватного дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Мішутка» на [PERSON], відповідно до якого дитину характеризують як допитливого, товариського, доброго, веселого і слухняного. Зазначено, що мама бере активну участь у житті дитини, а батько дитини жодного разу не з'явився в дитячий садок (а.с.26). Згідно гарантійного листа директора ТОВ «МІКАДО ГРУП», між ТОВ «МІКАДО ГРУП» та [PERSON] від власного імені та від імені [PERSON] укладено Договір про надання спортивно-оздоровчих послуг у фітнес-клубі «Спорт Лайф», вартість послуг складає за договором [PERSON] - 5590 грн., за договором [PERSON] - 3990 грн. Надали статистику відвідувань занять, з якої вбачається, що позивачка з сином регулярно відвідує заняття (а.с.29-31). Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надав до суду висновок органу опіки та піклування № 01-11/2763 від 15.12.2017 року, згідно якого орган опіки та піклування вирішив вважати доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення; зокрема, згідно з положеннями ст. 171 Сімейного кодексу України (далі - СК) думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з сином, таким чином втратив з ним психологічний зв'язок, і у зв'язку з ненаданням письмової згоди на виїзд його за кордон, хоча дитині необхідне оздоровче лікування у країнах з сухим кліматом. Таким чином, з огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог, беручи до уваги, той факт, що батько підтвердив на засіданні комісії Органу опіки та піклування ПРА ОМР те, що він не намагається побачити свого сина протягом 2,5 років, та навіть не поздоровив його з днем народження. Таке становище існує і на час розгляду справи. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов'язками відносно дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина [PERSON], [INFO], доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved