Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовомдо Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області про визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві власності належать цегляна комора, цегляний гараж, кузня, силосна яма, артезіанська свердловина (біля столової та сіносховища), водонапірна вежа, овочесховище, КЗС 10, розташовані по [ADDRESS]. Крім того, у його власності перебувають млин, бджільник, що розташовані в [ADDRESS]. 15.03.2006 року між територіальною громадою с. Веприк в особі Веприцької сільської ради та позивачем укладено договір купівлі-продажу приміщення пожежного депо за адресою: [ADDRESS]. 25.09.2009 року позивач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого він являється власником 3/10 частин виробничих споруд за адресою [ADDRESS]. Позивач вказує, що оскільки правовстановлюючі документи на належні йому об'єкти нерухомості не визначили розміру земельних ділянок, які перейшли в його користування, то до нього, як набувача права власності на будівлі та споруди перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Позивач вказує, що в 2012 році при проведенні інвентаризації земельній ділянці площею 1,6480 га, що відноситься до земель Веприцької сільської ради, на якій розташоване нерухоме майно, що перебуває у його власності, визначено кадастровий номер [NUMBER], тобто земельна ділянка сформована. З метою отримання у власність земельної ділянки, позивач звернувся з письмовою заявою до Веприцької сільської ради, але отримав письмову відмову у передачі землі у власність, оскільки Веприцька сільська рада до виготовлення генерального плану с. Веприк не уповноважена вирішити питання передачі у власність землі. Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 1,6480 га, яка розташована в [NUMBER] в межах Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачв судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, відповідно до якої просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, через канцелярію суду надійшла заява, відповідно до якої просить розглядати справу без участі представника та не заперечує проти задоволення позову. Частина 4 статті 174 ЦПК України встановлює, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду від 17.01.2006 року, [PERSON] належить цегляна комора, цегляний гараж, кузня, силосна яма, артезіанська свердловина (біля столової та сіносховища), водонапірна вежа, овочесховище, КЗС 10, розташовані по [ADDRESS].(а.с. 9) Право власності на вказане майно зареєстроване 14.02.2006 року, реєстраційний номер 1383038 (а.с. 10). Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 08.09.2006 року визнано право власності [PERSON] на млин, бджільник та приміщення контори другого поверху, що становить 9/20 частин всієї будівлі, що розташовані в [ADDRESS] та [ADDRESS].Право власності на вказане майно зареєстроване 23.02.2007 року, реєстраційний номер 17944818 (а.с.12). Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення пожежного депо, [PERSON] належить приміщення пожежного депо, що знаходиться в [ADDRESS], загальна площе 91,9 кв.м. (а.с. 13). Згідно довідки про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за [PERSON] зареєстроване право власності на нежитлову будівлю - млин по [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, [PERSON] належить 3/10 частки виробничих споруд по [ADDRESS] (а.с. 16,17). Відповідно до довідки Управління Держкомзему у Фастівському районі Київської області від 13.09.2012 року № 4150, земельній ділянці площею 1,6480 га, що відноситься до земель Веприцької сільської ради, на якій розташоване нерухоме майно [PERSON] визначено кадастровий номер [NUMBER] (а.с.20). З метою отримання у власність земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачеві на праві власності приміщення, [PERSON] звернувся з письмовою заявою до Веприцької сільської ради, але отримав письмову відмову від 25.04.2017 року № 236 у передачі землі у власність, оскільки Веприцька сільська рада до виготовлення генерального плану с. Веприк не уповноважена вирішити питання передачі у власність землі (а.с.21-24). Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Згідно положень ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI (1702-17). Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Аналізуючи в сукупності правові норми та подані позивачем докази, суд приходить до висновку, що отримавши право власності на вищевказані об'єкти нерухомого майна, [PERSON] одночасно набув й право власності на земельну ділянку загальною площею 1.6480 га, кадастровий номер [NUMBER], на якій вони розташовані, а тому позовні вимоги позивача являються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved