Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з вимогами визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 20 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9120 про звернення стягнення з [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], заборгованості за кредитним договором № 233990-CRED. від 17.06.2008 року в сумі $ 6668,56 США на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код юридичної особи 14360570 - таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги аргументовані тим, що 17 червня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариство Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № 233990-CRED. Сума кредиту: $3000 доларів США на споживчі цілі (п. 1.3. і 1.5. Договору). Згідно п. 2.2.3. Договору позивач зобов'язувалась погашати отриманий кредит згідно графіку, викладеного в Додатку № 1 від 17.06.2008 року. Наприкінці 2017 року, позивач дізналась, що 20 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис за № 9120 про стягнення з позивача грошових коштів в сумі 56668,56 доларів США на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у рахунок погашення його кредитної заборгованості перед банком за Кредитним договором (надалі - виконавчий напис). Вважає, виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню виходячи з наступного. Позивач зазначає, що конверт, в якому знаходився оскаржуваний виконавчий напис, випадково знайшла на подвір'ї власного приватного будинку за адресою по вул. Ушакова, 13 в м. Вінниці 23 січня 2018 року. Будь-яких повідомлень та/або письмових вимог з боку банку (відповідача) про порушення позивачем умов Кредитного договору, як того вимагає п. 2.3. Порядку, позивач не отримувала по сьогодні. Тому вчинення 20 липня 2017 року нотаріусом оскаржуваного напису року є порушенням умов Порядку з його сторони в розумінні п.п. 2, 7 цього Порядку в частині дослідження доказів. Позивач повідомляє, що такий захист як звернення стягнення за виконавчим написом не передбачений умовами кредитного договору укладеного між сторонами, тому нотаріус вчинив оскаржуваний напис з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, з перевищенням повноважень визначених статтями 2,5 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис не відповідає вимогам ст. 87-89 вказаного Закону. Крім того, в порушення вимог нотаріусом в даному випадку «безспірна заборгованість» була встановлена лише в односторонньому порядку на підставі документів представленими банком, з яким позивач не погоджується. Крім того, останнє погашення кредиту відбулось 11.04.2010 року на суму 5100 доларів США, що не відповідає як по строкам так і по сумі платежу, умовам Кредитного Договору. Враховуючи таку обставину, право примусового стягнення виникло у банку з 12.05.2010 року. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача надав до суду відзив, проти визнання позову заперечує. Представник відповідача у відзиві вказав, що банк не може бути відповідачем у даній справі, оскільки не ним вчинявся виконавчий напис. Відповідач вказав, що виконавчий напис здійснено в межах строку встановленого законом, у звязку з порушенням позивачем обовязків за кредитним договором. Вважає, що безспірність заборгованості підтверджено документами, що надавались нотаріусу банком. Справу просить суд розглянути без його участі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 20 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9120 про звернення стягнення з [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], заборгованості за кредитним договором № 233990-CRED від 17.06.2008 року в сумі $ 6668,56 доларів США на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код юридичної особи 14360570 - ( а.с. 7) Судом встановлено, що 17 червня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариство Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № 233990-CRED. Сума кредиту: $3000 доларів США на споживчі цілі (п. 1.3. і 1.5. Договору). Згідно п. 2.2.3. Договору позивач зобов'язувалась погашати отриманий кредит згідно графіку, викладеного в Додатку № 1 від 17.06.2008 року. Наприкінці 2017 року, позивач дізналась, що 20 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис за № 9120 про стягнення з мене грошових коштів в сумі 56668,56 США на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у рахунок погашення кредитної заборгованості перед банком за Кредитним договором (надалі - виконавчий напис). ( а.с. 8-11) Відповідач за вищевказним кредитним договором в обгрунтування своїх вимог надав до суду письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором. ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за змістом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним припинення, яка порушує право. Згідно постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначається що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме в момент вчинення правочину. ст. 6 ЦК України встановлено, що, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України. ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ч.1 ст. 628 ЦК України, встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. ч. 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. ч. 1 ст. 229 ЦК України, встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України. ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ст.16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до змісту статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п.1.2, 3.1, 3.2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України; нотаріус вчиняє виконавчі написи: \~ \~ \~ \~якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. Щодо неналежності відповідача, суд враховує, що визначення відповідача є прерогативою позивача. \~Стаття 261 ЦК України\~передбачено,\~що\~ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч4 ст. 267ЦК України\~визначено,\~що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. \~Європейський суд\~з прав\~людини,\~юрисдикція якого\~поширюється на\~всі питання\~тлумачення і\~застосування Конвенції\~(пункт\~перший статті\~32\~Конвенції),\~наголошує,\~що позовна\~давність \~це законне\~право правопорушника\~уникнути переслідування\~або притягнення\~до суду\~після закінчення\~певного періоду\~після скоєння\~правопорушення.\~Застосування строків\~позовної давності\~має кілька\~важливих цілей,\~а саме:\~забезпечувати юридичну\~визначеність і\~остаточність,\~захищати потенційних\~відповідачів від\~прострочених позовів,\~та запобігати\~несправедливості,\~яка може\~статися в\~разі,\~якщо суди\~будуть змушені\~вирішувати справи\~про події,\~що мали\~місце у\~далекому минулому,\~спираючись на\~докази,\~які вже,\~можливо,\~втратили достовірність\~і повноту\~із плином\~часу (пункт\~51\~рішення від\~22\~жовтня 1996\~року за\~заявами №\~22083/93,\~22095/93\~у справі\~«Стаббінгс та\~інші проти\~Сполученого Королівства»;\~пункт 570\~рішення від\~20\~вересня 2011\~року за\~заявою у\~справі «ВАТ\~«Нафтова компанія\~«Юкос» проти\~Росії»).\~Суд враховує,\~ доводи\~позивача щодо\~того,\~що \~ \~виконавчий напис\~нотаруса вчинено\~з порушенням\~строку,\~протягом яких\~може \~бути вчинено\~виконавчий напис\~ оскільки,\~ останнє\~ \~погашення кредиту\~позивачем відбулось\~11.04.2010р.,\~ а\~відтак право\~примусового стягнення\~виникло в\~банкуу з\~12.05.2010р.,\~ в\~ порушення\~вимог закону\~ виконавчий\~напис вчинено\~ 20.07.2017р.,\~ тобто після спливу трирічного строку встановленого ст. 88 ЗУ "Про нотаріат". Отже , оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, а також суд погоджується з доводами позивача щодо того, шо всупереч ст.88 Закону України «Про нотаріат», яка визначає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, таким чином враховуючи вказане вище суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений належними доказами та підлягає до задоволення. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved