Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок вона успадкувала від батьків відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом. Чоловік позивача - відповідач [PERSON] , [INFO] , з 21.08.1999 зареєстрований у вказаному будинку але фактично не проживає у ньому з березня 2014 року по даний час. На протязі останніх п`яти років позивач з відповідачем не проживає, не веде з ним спільне господарство. Відповідач залишив сім`ю, і де знаходиться в даний час позивачу не відомо. У 2016 та у 2017 роках позивач під час телефонних розмов зверталася до відповідача з проханням щоб він добровільно виписався з належного їй будинку, однак її прохання залишились поза увагою. В даний час у відповідача склалось важке матеріальне становище і враховуючи отримані нею доходи, вона має право на отримання субсидії. Однак, наявність реєстрації відповідача у належній їй частині будинку, впливає на право та розмір отримання субсидії. Крім того, позивач сплачує комунальні платежі за відповідача. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , здійснювати розгляд справи у її відсутність, в зв`язку зі станом здоров`я. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, у якій уточнила позовні вимоги, просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - 1/2 частиною житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, також вважається повідомленим відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, у встановлений судом строк відзив не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.1994 (а.с. 17), позивач успадкувала після смерті [PERSON] , померлого [INFO] 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] . Відповідно до копії рішення Тульчинської міської ради №16 від 11.12.2015 про перейменування вулиць та провулків міста Тульчина (а. с. 9), вулицю Фурманова перейменовано на вулицю Різдвяну. Довідкою Комунального підприємства "Тульчинське МБТІ" №896 від 26.11.2019 (а.с. 16), підтверджується, що станом на 31.12.2012, позивач [PERSON] є власником 1/2 частини нерухомого майна, розташованого в [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с. 10-11), за вищевказаною адресою 21.08.1999 зареєстровано відповідача [PERSON] . Згідно довідки голови вуличного комітету Тульчинської міської ради від 22.11.2019 (а.с. 8), відповідач [PERSON] , [INFO] , з 2014 року за адресою: [ADDRESS] , не проживає, комунальними послугами не користується. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач з 2014 року за адресою реєстрації не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Таким чином, оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що він тим самим порушує право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved