Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до Жидачівського районного суду із позовною заявою про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 2. 07 га, розташовану на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого головою Облазницької сільської ради 17 березня 2000 року. У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що його мати [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина на усе її майно, у тому числі і на земельну ділянку площею 2. 07 га, розташовану на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області. Позивач як єдиний спадкоємець після смерті матері звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріус відмовив йому у цьому з підстави відсутності у нього оригіналу правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. Позивач подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області надіслав до суду заяву, якою просить суд справу розглянути без його участі. Позовні вимоги не заперечує. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 17 березня 2000 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,07 га на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області на підставі рішення Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 01 березня 2000 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], [PERSON] померла [INFO] у с. Облазниця Жидачівського району Львівської області. Чоловік померлої та батько позивача [PERSON] помер ще [INFO] року (згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 травня 1992 року). Судом встановлено та підтверджено свідоцтвом про народження той факт, що позивач [PERSON] є рідним сином померлих: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008р. у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. Враховуючи час відкриття спадщини день смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO], до відносин спадкування позивачкою спадкового майна підлягає застосуванню чинний на той час ЦК УРСР. Згідно із вимогами ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За вимогами ст.ст.548,549 ЦК УРСР (1963р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно довідки Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області № 961 від 05 грудня 2016 року, позивач [PERSON] постійно до дня смерті батьків проживав із ними та після їх смерті продовжує проживати у спадковому житловому будинку та користується спадковою земельною ділянкою. Відтак позивач є таким, що спадщину прийняв, оскільки вступив у володіння та користування спадковим майном. Постановою завідувача Жидачівської ДНК № 1065/02-31 від 16 грудня 2016 року, позивачу як єдиному спадкоємцю після смерті матері відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстави відсутності у нього правовстановлюючого документу на спадкове майно. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно зі ст. ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Враховуючи те, що представник відповідача визнав позов, і таке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та враховуючи що відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, а отже за позивачем, як за спадкоємцем за законом, слід визнати право власності на спадкову земельну ділянку.

Outcome: approved