Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які з 2012-2014 року в будинку не проживають, не сплачують комунальні послуги, не беруть участь в утриманні житла, їхнього майна у будинку немає. Реєстрація відповідачів у будинку тягне за собою додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, тому позивачка просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 26.11.2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного провадження. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про причину своєї неявки суд не повідомили, про дату, місце та час слухання справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 24.04.2001 року, 29/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається із одного жилого приміщення, належать [PERSON] на праві приватної власності. Згідно акту про непроживання від 15.03.2020 року, у будинку за адресою: [ADDRESS] , ніхто не проживає з 2016 року, відключено електроенергію та перекрите газопостачання, також відсутні будь-які особисті речі, посуд, спальні місця. За положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не забороненого законом. Відповідно до положень ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами\~ст. 76-81 ЦПК України\~засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1\~ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За положеннями ч.1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК України\~з урахуванням положень ч. 1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно з ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд враховуючи\~обставини,\~що відповідачі\~покинули квартиру\~добровільно,\~їхнього майна\~в квартирі\~не має,\~при цьому\~вони залишаються\~зареєстрованим у\~спірному житлі,\~не сплачують\~комунальні послуги,\~тим самим\~порушують права\~позивачки,\~оскільки перешкоджають\~вільному володінню\~й розпорядженню\~своєю власністю,\~тому,\~суд \~вважає можливим\~визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням у спірному житлі, тим більше, що у відповідності до\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Разом з тим, положеннями\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~закріплено, що судове рішення, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації, так як вони є похідними від прийнятого рішення. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі на день ухвалення судового рішення не мешкають в спірному приміщенні щонайменш з 2016 року, а також не встановлена поважність причини їх відсутності. Питання щодо стягнення з відповідачів судового збору судом не вирішується, оскільки позивачем даної вимоги заявлено не було. На підставі наведеного,

Outcome: approved