Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, в якому зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 10 червня 2011 р. по 29 вересня 2014 року. 29 вересня 2014 року за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано. До укладання шлюбу народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Відповідач визнав своє батьківство щодо дитини. Після розірвання шлюбу дитина залишилась мешкати з нею та не зважаючи на наявність рішення суду про стягнення з батька аліментів, дитину практично повністю утримує вона, піклується про її матеріальне забезпечення, здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання і розвиток дочки не надає. Понад те, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного і культурного розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законом порядку свою згоду (дозвіл) на виїзд малолітньої дитини [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Дочка страждала на захворювання, для профілактики і лікування якого необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме не лише покращенню здоров'я, але й розширенню світогляду дитини, позитивно позначиться на її культурному та інтелектуальному розвитку. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06 липня 2016 року [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України разом з неповнолітньою дитиною - дочкою [PERSON], [INFO] , в період часу з 15 липня 2016 р. по 15 жовтня 2016 р. до Турецької Республіки без згоди та супроводу батька дитини [PERSON]. У 2017 році позивач також планує декілька тимчасових виїздів дитини за кордон, а саме до Туреччини та Іспанії, з метою оздоровлення, розширення її світогляду, культурного та інтелектуального розвитку. Однак телефон відповідача заблокований і зв'язку з ним немає, що не дає позивачу можливості зв'язатися з ним стосовно отримання дозволу на виїзд дитини. На письмові запити позивача від 21.03.2017 року та від 22.03.2017 року до відповідача за місцем його реєстрації, позивач відповіді не отримала. Відповідач ухиляється від надання нотаріально засвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, при цьому ніяких усних чи письмових підстав для обґрунтування своєї позиції не надає. Позивачка вважає, що така позиція відповідача, як батька малолітньої [PERSON], шкодить її інтересам, порушує право дитини на її всебічний і гармонійний розвиток та свідчить про зловживання відповідачем батьківськими правами, тому просить суд надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO]., за межі України у супроводі матері, [PERSON], без згоди батька-[PERSON] на період з 10.06.2017 по 10.09.2017 року до Турецької Республіки та Королівства Іспанії з туристичною метою. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, подали заяву в якій просили суд розглянути справу без їх участі, підтримали позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. У відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує щодо задоволення позовних вимог.Також представником третьої особи було зроблено запит до Виконавчого комітету Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, згідно відповіді №399/02.01-17 від 23.05.2017 року громадянин [PERSON] зареєстрований в с.Мала Білозерка, але на протязі останніх семи років не проживає, зі слів рідних, [PERSON] в даний час знаходиться за кордоном, а саме проживає в Польщі, а працює в Чехії. Дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Рішенням Ленінського суду м. Запоріжжя від 06.07.2016 року позов [PERSON] було задоволено. [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України разом з неповнолітньою дитиною - дочкою [PERSON], [INFO] , в період часу з 15 липня 2016 р. по 15 жовтня 2016 р. до Турецької Республіки без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] Відповідно до ст.ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини (1950 року), ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.ст.7, 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені За змістом ст. ст.. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивачем надано докази її спроби отримати від відповідача дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон - лист на ім'я [PERSON] від 21 березня 2017 року та 22 березня 2017 року. Відповідачем не надано відповіді на вищезазначені листи. Задовольняючи позов щодо надання дозволу на вивезення дитини за межі України без згоди батька, суд виходить з інтересів дитини та вважає, що подорож за кордон позитивно вплине на розширення світогляду дитини, урізноманітнить її відпочинок, покращить її фізичний та духовний розвиток. На підставі викладеного,

Outcome: approved