Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр» про визнання недостовірною та зобов`язання спростувати інформацію, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, поширену [INFO] в мережі Інтернет шляхом публікації на веб-сайті Інтернет-видання «Україна-Центр» статті під назвою «[INFO]» за адресою: [INFO]; зобов`язати ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр» протягом 5 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про [PERSON] , шляхом публікації статті на веб-сайті ІВ «Україна-Центр» (http://uc.kr.ua/) з текстом резолютивної частини рішення суду у даній справі; зобов`язати ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр» видалити статтю «[INFO]» за адресою: [INFO] з веб-сайту Інтернет-видання «Україна-Центр»; судові витрати покласти на ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр». Позов обґрунтовано тим, що [INFO] на веб-сайті Інтернет-видання «Україна-Центр» за посиланням [INFO] була опублікована стаття під назвою: «[INFO]», яка містить наступні відомості: « [PERSON] был коррупционным кошельком для премьер-министра. [PERSON] держал его на посту и.о. начальника ГФС незаконно - по закону о госслужбе исполнять обязанности можно не более трех месяцев, но [PERSON] специально не поводил конкурс на пост главы ГФС, чтобы сохранять [PERSON] », - считает известный журналист [PERSON] . «Ранее это была сфера исключительных полномочий СБУ. [PERSON] вмешался в деятельность главка «К», по сути сыграл против президента Порошенко в пользу министра МВД [PERSON] , и ответный удар оказался сокрушительным. Это показывает, что компромат на [PERSON] был уже давно подготовлен, но пока он был послушным, его терпели, но как только [PERSON] себе позволил самостоятельные действия - дело получило ход», - пояснял [PERSON]. Дело [PERSON] , по словам [PERSON], стало одной из политических сенсаций года. Скандальности ситуации придало даже не столько само дело, сколько побег из Украины бывшего и.о. главы Государственной фискальной службы [PERSON] через Молдову под видом выезда на лечение. Разоблачили же [PERSON] сотрудникам главка «К» СБУ. По словам [PERSON], им удалось получить доступ к мессенджеру « Телеграмм » в его телефоне. «В переписке было зафиксировано, кто и сколько взяток передает [PERSON]. Впечатляет , когда глава фискальной службы в ранге министра фотографирует огромную пачку наличных долларов и недовольно пишет тому, кто передал, что эта пачка - «мокрая», надо заменить!» - сообщал осведомленный с материалами уголовного производства [PERSON]. В переписке также нашли планы [PERSON] распорядиться деньгами. Так, сразу же после назначения в ГФС [PERSON] решил тайно купить себе два особняка на турецком курорте [PERSON] через своих доверенных лиц. « Есть фрагменты переписки [PERSON] , где он рассказывает, как сразу после назначения решил тайно купить себе два особняка в Турции, на курорте Бодрум через своих доверенных лиц. В частности, ключевым доверенным звеном в "отмыве" коррупционных средств является [PERSON] - кум [PERSON] , на которого оформлялась недвижимость. Сама сделка была оформлена через посредника - одесского бизнесмена [PERSON], учредителя фирмы «[INFO]», - раскрывает преступные схемы [PERSON]. - Из переписки понятно, что предложение купить оба дома [PERSON] сделал [PERSON], смотрел виллы [PERSON], [PERSON] на осмотр своего имущества изначально не выезжал». Эти дома [PERSON] , разумеется, не внес в декларацию, которую он заполнял как государственный служащий. Как же [PERSON] вывели на чистую воду? Совсем недавно журналист [PERSON] заметил, что одним из последних президентских указов [PERSON] присвоил звание генерал-майора [PERSON] - заместителю начальника Главного управления по борьбе с коррупцией и организованной преступностью Службы безопасности. Именно [PERSON] занимался борьбой с коррупцией на таможне , и самой важной его операцией, по информации Бутусова, стало документирование деятельности и.о. главы ДФС [PERSON] . « Под руководством [PERSON] была проведена операция по внедрению агентуры в ближайшее окружение [PERSON] , включая его семью, СБУ также получила доступ к телефону [PERSON] и всей его переписке за несколько лет, где было зафиксировано сколько и куда передавалось денег, и что [PERSON] сразу после назначения в ДФС купил две виллы в Турции. Контакты [PERSON] с премьером в переписке тоже есть», - рассказал детали операции спецслужбы [PERSON]. «Поразительно. Главк «К» СБУ и Генпрокуратура раскрыли крупнейшую коррупционную схему, сделали большое дело - обоснованное подозрение, доказательства, личная переписка. Такого в Украине еще не было никогда! Но тут же сама БПП выступила на защиту коррупционера, которого разоблачила действующая власть и сами представители БПП!», - писал [PERSON] на «Цензоре». - Миллионы краденного «кэша» [PERSON] во время войны вывозит из Украины, покупая дома в Турции. Казалось бы - нужна депутатская следственная комиссия, всеобщее осуждение, критика. Но нет, молча берут на поруки». По мнению Бутусова, выступление народных депутатов в защиту [PERSON] только подтверждает существование тесных коррупционных связей в руководстве страны. «Это поручительство сразу же дает понять, что коррупционные связи [PERSON] идут далеко наверх власти, к тем, кто при Продане, очевидно, тоже немало обогатился, те, для кого он тоже «собирал», - писал [PERSON]. Позивач зазначає, що вказана стаття містить недостовірну та негативну інформацію, яка формує про нього суспільну думку як про недобросовісного державного службовця, злочинця. Позивач вважає, що поширена інформація руйнує оцінку його людських, ділових і професійних якостей, так як [PERSON] , який обіймав посаду виконуючого обов`язки голови Державної фіскальної служби України, є публічною особою, з огляду на що поширення інформації про нього як про особу, причетну до вчинення злочинів та незаконного збагачення, однозначно негативно впливає на суспільну оцінку його якостей в очах оточуючих. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не сповістив, заяви про розгляд справи у його відсутності суду не подавав. В зв`язку з належним повідомленням відповідача про час та місце слухання справи, з урахуванням думки представника позивача, суд прийняв рішення про розгляд справи у його відсутності. Представником відповідач надано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що зазначена публікація з`явилась як перепост з інтернету з урахуванням посилання на головне джерело інформація авторитетного журналіста, головного редактора інтернет-видання «ЦЕНЗОР.НЕТ» [PERSON] ; веб-сайт «Україна-Центр» не проходив державну реєстрацію як інтернет-видання, він не є юридичною особою і не є структурним підрозділом ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр»; у штаті ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр» немає працівників, що відповідають за веб-сайт «Україна-Центр»; розглядати питання недостовірності інформації в публікації на сайті «Україна-Центр» можливо після доказу недостовірності в першоджерелі - публікаціях [PERSON] ; ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр» до судового засідання запропонувала мирову угоду з урахуванням всіх вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] на веб-сайті Інтернет-видання «Україна-Центр» була опублікована та розповсюджена стаття під назвою: «[INFO]» за посиланням [INFO], автор статті [PERSON] , інформація наведена у статті безпосередньо стосується особи позивача [PERSON] як в.о. Голови Державної фіскальної служби України. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Суд не вправі зобов`язувати вибачатись у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Відповідно до вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації» згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно п.15 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ суди повинні з`ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред`явлений позов, чи порочать вони честь, гідність і ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. У пп. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що стаття «[INFO]» опублікована [INFO] на веб-сайті Інтернет-видання «Україна-Центр». Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Власником веб-сайту Інтернет-видання «Україна-Центр» являється ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр», що підтверджується довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення №121/2019-Д від 09.09.2019 року. Поширена інформація стосується безпосередньо позивача та висвітлює події, пов`язані з виконанням позивачем службових обов`язків як в.о. Голови Державної фіскальної служби України. В опублікованій відповідачем статті стверджується, зокрема, про втечу позивача з території України під виглядом виїзду задля лікування. В матеріалах справи міститься копія медичної довідки від 16.11.2018 року, виданої Клінікою Байройт ( Klinikum Bayreuth ), яка знаходиться на території Федеративної Республіки Німеччина. З довідки вбачається, що пацієнт [PERSON] перебуває у клініці на стаціонарному лікуванні з 15.11.2018 року, очікуваний період перебування в клініці - до 21.11.2018 року. Судом встановлено, що 15.11.2018 прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури було складено та підписано письмове повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368-2 КК України, що було повідомлено 16.11.2018 на сторінці Спеціалізованої антикорупційної прокуратури у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] . В матеріалах справи міститься копія заяви адвоката Криворучко Л.С. в інтересах [PERSON] від 19.11.2018 року, поданої до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Вказаною заявою [PERSON] повідомив, що перебуває на медичному обстеженні з подальшим оперативним втручанням у медичному закладі на території Федеративної Республіки Німеччина, виразивши готовність надати органам досудового розслідування необхідні покази та документи, як особисто після завершення лікування та повернення на території України, так і дистанційно із застосуванням технічних засобів. Також 23.11.2018 року [PERSON] через адвоката Криворучко Л.С. звернувся до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури із заявою, якою повідомив про своє повернення на територію України 26.11.2018 року о 08:40, виразивши готовність прийняти участь у необхідних слідчих та процесуальних діях. Таким чином, суд вважає, що поширена інформація про втечу позивача з території України під виглядом виїзду задля лікування не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Крім того, у статті стверджується, що Службою безпеки України була проведена операція зі впровадження «агентів» до найближчого оточення [PERSON] , включаючи його сім`ю, внаслідок якої був отриманий доступ до телефону позивача та його листування. Відповідно до матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року у справі № 757/32730/18-к частково задоволено клопотання заступника Генерального прокурора України Столярчука Ю.В. про надання дозволу на проведення обшуку житла у кримінальному провадженні № 42017160000000054 від 20.01.2017 року за місцем проживання старшого оперативного уповноваженого відділу активних заходів ГУ ДФС у Київській області за адресою: [ADDRESS] з метою з метою відшукання і вилучення речей та документів, які підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані з метою схилення до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення. Згідно протоколу обшуку від 09.07.2018 року, в результаті обшуку приміщення було вилучено ряд речей та документів, в тому числі USB-флеш-накопичувач HI-RALI 4 Gb. З протоколів огляду від 11.07.2018 року та від 20.07.2018 року вбачається, що на USB-флеш-накопичувачі HI-RALI 4 Gb було виявлено файл «Telegram.exe», який є десктопною версією програмного месенджера Telegram. Висновком експерта за результатами проведення дослідження комп`ютерної техніки та програмних продуктів № 1819218-35 від 22.08.2018 року встановлено, що програмний засіб «Telegram.exe» з усіма наявними файлами, що міститься на USB-флеш-накопичувачі HI-RALI 4 Gb, «прив`язаний» до абонентського номеру « [NUMBER] » з «ім`ям» - 1. Отже, суд вважає, що твердження відповідача про те, що Служба безпеки України провела операцію зі впровадження «агентів» до найближчого оточення [PERSON] та його сім`ї, внаслідок чого отримала доступ до телефону позивача та його листування, не відповідає фактичним обставинам справи, а отже інформація є недостовірною. Також в опублікованій відповідач стверджує, що після призначення на посаду в.о. Голови Державної фіскальної служби України [PERSON] придбав дві вілли у м. Турецькій Республіці. В матеріалах справи міститься витяг з Генерального Управління Земельного Реєстру і Кадастру Бодрума Турецької Республіки № 00170 від 10.10.2019 року. Зі змісту вказаного витягу вбачається, що за [PERSON] не зареєстровано об`єктів нерухомого майна, а реєстраційні записи на його ім`я відсутні. Отже, суд вважає, що поширена інформація про придбання [PERSON] двох вілл у Турецькій Республіці після призначення на посаду в.о. Голови Державної фіскальної служби України не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд відмічає, що інша поширена відповідачем інформація щодо здійснення позивачем корупційної діяльності є негативною, не підтверджується доказами, виражена в образливій формі, з огляду на що у відповідності до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» не є оціночними судженнями та підлягає визнанню недостовірною і спростуванню. З оспорюваної інформації вбачається, що вона не містить алегорій, сатири, гіпербол, вона не є припущенням чи критикою позивача тощо, її можна перевірити на достовірність, враховуючи зазначене, вона не відноситься до категорії оціночних суджень. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у п. 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2013 року у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. З огляду на характер використаних мовних засобів, суд приходить до висновку, що інформація, поширена в статті є твердженням про факти, яких не існувало та вказує на нібито наявність достатніх доказів вважати позивача винним у вчиненні злочинів, незважаючи на те, що позивач не являється стороною кримінального провадження та не має жодного процесуального статусу, передбаченого КПК України. Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Інформація, поширена відповідачем, є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства, що створює враження про нього як про злочинця, що руйнує оцінку його людських, ділових і професійних якостей, оскільки позивач є публічною особою, що негативно впливає на суспільну оцінку якостей позивача в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації. Висновки суду щодо характеру оспорюваної інформації підтверджуються висновками експерта за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 395/06/2019 від 14.06.2019 року та № 396/06/2019 від 24.06.2019 року. Висновки експерта зроблені в частині, що стосується предмету спору, вказують на наявність у статті «[INFO]» негативної інформації щодо діяльності [PERSON] у вигляді фактичних тверджень. Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що веб-сайт «Україна-Центр» не є юридичною особою та структурним підрозділом ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр», оскільки приналежність вказаного веб-сайту ТОВ «Редакція газети «Україна-Центр» підтверджується, зокрема, довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення № 121/2019-Д від 09.09.2019 року. Щодо доводів відповідача про те, що розглядати питання недостовірності інформації в публікації на веб-сайті «Україна-Центр» можливо після доказу недостовірності в першоджерелі - публікаціях [PERSON] , суд відзначає, що перевірка достовірності інформації може здійснюватися судом у кожному окремому випадку її поширення, внаслідок якого особа звернулася до суду із позовом про визнання інформації недостовірною. Окрім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, Дарницьким районним судом м. Києва розглядаються справи № 753/14346/19 та № 753/11359/19 за позовами [PERSON] до [PERSON] про визнання недостовірною та зобов`язання спростувати інформацію. Суд приходить до висновку, що факт поширення недостовірних відомостей в статті «[INFO]», опублікованій [INFO] на веб-сайті Інтернет-видання «Україна-Центр» щодо позивача знайшов підтвердження. Тобто позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права на повагу до його честі, гідності, ділової репутації, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування сплаченого судового збору 2305,20 грн.

Outcome: approved