Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що він з [PERSON] є співвласниками житлового будинку, який розташований за адресою: Вінницька область, м. Липовець, пров. Пирогова 12. У вказаному житловому будинку було прописано [PERSON] (далі відповідач). Впродовж трьох років підряд відповідач не користувався зазначеним житлом, у звязку з чим позивач вважає, що його сервітут припинився. Відповідач не бажає самостійно знятися з реєстрації місця проживання, у звязку з чим позивач вирішив звернутися до суду з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Позивача в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, а справу розглянути у його відсутність, у разі неявки відповідача, дав свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи оповіщеним про час і місце судового розгляду у порядку встановленому ст. 74 ч.5 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутність до суду не подав, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], будучи оповіщеним у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутність до суду не подав, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. За таких обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 26.06.1996 року [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: Вінницька область, м. Липовець, провулок Пирогова 12, що підтверджується Договором дарування (а.с. 10-11). Як вбачається з повідомлення Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області від 11.11.2015 року (а.с. 18) та записів в домовій книзі (а.с. 6-9), у вказаному житловому будинку прописаний [PERSON]. Судом встановлено, що впродовж трьох років підряд [PERSON] не користувався зазначеним житлом, що підтверджується даними, які вказані в акті (а.с. 27). Зі змісту позову слідує, що відповідач не бажає самостійно знятися з реєстрації місця проживання за адресою житла, співвласником якого є позивач, у звязку з чим останній вирішив звернутися до суду з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Статтею 406 ч.1 п.5 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту (право користування чужим майном) протягом трьох років підряд. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що оскільки відповідач впродовж трьох років підряд не користувався житлом за адресою якого зареєстровано місце його проживання, його сервітут слід вважати таким, що припинився, що узгоджується з приписами ст. 406 ч.1 п.5 ЦК України, тобто відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування зазначеним житлом.

Outcome: approved