Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23.04.2005 року, від якого мають дочку [PERSON] [INFO], рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.05.2015 року шлюб між ними розірвано, після розірвання шлюбу їхня донька постійно проживає з позивачкою, відповідач проживає окремо, матеріальну допомогу на утримання дитини надає в недостатньому розмірі. А тому позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини заробітку /доходу/ відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Відповідач позов не визнав, категорично заперечував щодо його задоволення посилаючись на те, що їхня донька Вікторія не проживає постійно з матір'ю, крім того, він забезпечує дитину всім необхідним, також вказав на те, що він не довіряє позивачці та не впевнений в тому, що сплачені ним аліменти будуть використовуватися за призначенням на утримання дитини. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.2005 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.05.2015 року по справі № 357/18531/14-ц 2/357/881/15, що стверджується копією свідоцтва про шлюб та копією даного рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що сторони мають малолітню доньку [PERSON] [INFO], що слідує з копії свідоцтва про народження дитини. Відповідно до довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 28.02.2017 року № 1269, позивач разом з донькою Вікторією зареєстровані та проживають [ADDRESS]. За відомостями адресно-довідкової служби територіального підрозділу ДМС УДМС України в Київській області, відповідач зареєстрований і проживає [ADDRESS]. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно з ч.ч.2,3 цієї статті, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що домовленості між сторонами по справі щодо способів участі батька у матеріальному забезпеченні дитини та розміру такої допомоги не досягнуто. Відповідач посилається на те, що він забезпечує дитину всім необхідним, надає дитині грошові кошти на всі потреби, витрачає на дитину приблизно кожного місяця біля 2000-3000 грн. Але жодних доказів на обґрунтування його заперечень відповідачем не надано, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Позивач в судовому засідання не оспорює тих обставин, що відповідач дійсно перераховує на її картковий рахунок кошти на утримання доньки по 300-400 грн. щомісячно, він приймає участь у вихованні дитини, яка часто буває у батька, залишається у нього на вихідні, але цих коштів недостатньо для забезпечення дитини, крім того, вона хоче вирішити питання щодо стягнення аліментів офіційно, оскільки у них з відповідачем напружені стосунки. А відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що їхня донька постійно з позивачкою не проживає. Але судом встановлено, що дитина зареєстрована і проживає разом з матір'ю, всі її речі знаходяться за місцем проживання матері, позивач не чинить перешкод щодо спілкування дочки з батьком, дозволяє їй залишатися ночувати у батька. Положеннями ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом /ч.1 ст.161 СК/. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами по справі жодний із них не звертався до органу опіки та піклування або до суду по питанню визначення місця проживання дитини, яка, як вказано вище в рішенні, має постійне місце проживання саме з матір'ю. Не є підставою для відмови в задоволенні позову і посилання відповідача на те, що позивач буде використовувати сплачені ним аліменти не на утримання дитини, а на інші потреби. Такі твердження відповідача нічим не обґрунтовані. А відповідно до ст.186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. При визначенні розміру аліментів судом враховуються ті обставини, що відповідач є працездатним за віком та станом здоров'я, на користь інших осіб він аліментів не сплачує, офіційно працевлаштований та працює у Фастівському відділі поліції, має стабільний дохід. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. А тому суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на користь позивача на утримання доньки [PERSON] - 1/4 частину заробітку /доходу/ відповідача щомісячно. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено на 2017 рік прожитковий мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. За ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, в даному випадку - з 28.02.2017 року. На підставі ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави, а відповідно до ст.88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн. За ст.367 ЦПК України рішення в межах місячної суми платежу підлягає негайному виконанню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved