Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування коштів через смерть працівника. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 08.06.2013 року о 08 год. 43 хв. при виконанні командиром повітряного судна льотчиком-інструктором 1 категорії [PERSON] учбово-тренувального польоту із кандидатом на льотне навчання на навчально-тренувальному літаку «ЯК-52» (літак експлуатується ПОГ «Центральний аероклуб ТСО України ім. О.К. Антонова»), внаслідок падіння вищевказаного літака настала катастрофа та загибель члена екіпажу [PERSON] Розслідування даного нещасного випадку було проведено: -Національним бюро з розслідування авіаційних подій та інцидентів з цивільними повітряними суднами із оформленням звіту за результатами розслідування катастрофи літака «ЯК-52» від 05.08.2013 року; -Територіальним управлінням державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Київській області та м.Києві із оформленням акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку (за формою Н-5) від 05.09.2013 року та акту № 1 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом (за формою Н-1) від 05.09.2013 року. Як зазначає позивач, на день загибелі [PERSON] вона перебувала на його утриманні, як непрацездатна дружина - пенсіонер. На даний час вона є спадкоємицею загиблого чоловіка [PERSON] згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.02.2015 року, виданих П»ятою київською державною нотаріальною конторою. Позивач вважає, що, як спадкоємець, набула право отримати кошти компенсації у формі страхової виплати в сумі 100000 грн. через загибель чоловіка [PERSON] як члена екіпажу повітряного судна під час здійснення учбово-тренувального польоту згідно вимог Повітряного кодексу України, Порядку і правил проведення Обов»язкового авіаційного страхування цивільної авіації, затвердженого постановою КМУ від 12.10.2002 року № 1535. Однак, як вказує позивач, виявилось, що відповідач, як: -роботодавець загиблого льотчика [PERSON]; -експлуатант цивільного літака «ЯК-52»; -заклад, що проводить навчально-тренувальні польоти; -особа, відповідальна за проведення Обов»язкового авіаційного страхування цивільної авіації в порушення вимоги чинного законодавства не здійснив Обов»язкове авіаційне страхування життя та здоров»я командира повітряного судна [PERSON] на випадок загибелі. Таким чином, відповідач порушив право позивача, як вдови та спадкоємця загиблого, на отримання коштів компенсації. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 100000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. При цьому пояснила, що позивачем не надано жодного доказу, що майнові права, пов»язані з життям та здоров»ям в зв»язку з нещасним випадком на виробництві працівника - пілота [PERSON], не було застраховано відповідачем, чим порушено права позивача, як правонаступника цих прав. Представник відповідача стверджує, що відповідачем виконано вимоги ст.46 Конституції України, ч.1 ст.117 Повітряного кодексу України та норми ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування», застраховано життя та здоров»я працівника - пілота [PERSON] та сплачено страхові внески в повному обсязі до Державного фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Як зауважила представник відповідача, смерть пілота [PERSON] пов»язана з нещасним випадком на виробництві, що дає право позивачу отриману страхову виплату з Державного фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у відповідності до ст.41 «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» і дане право вона не втратила. Представник третьої особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилась, надавши суду клопотання про розгляд справи в її відсутність (а.с.183-184). Також, представником третьої особи надано письмові пояснення по справі, в яких зазначається про те, що у зв»язку з настанням смертельного нещасного випадку, що відбувся з [PERSON] 08.06.2013 року на виробництві під час учбово-тренувального польоту та виконанні ним своїх трудових обов»язків льотчика-інструктора, відповідно до ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування», у його дружини - [PERSON] виникло право на отримання одноразової допомоги його сім»ї. На підставі актів, складених спеціальною комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-1 та Н-5, які підтверджують пов»язаність нещасного випадку з виробництвом та право отримання страхових виплат, Управління у повному обсязі здійснило виплату одноразової допомоги на сім»ю його дружині - [PERSON] у повному обсязі, а саме 54554, 40 грн. у лютому 2016 року. Позивач після отримання належної їй страхової виплати від Управління ніяких додаткових вимог не заявляла, а тому Управління всі свої зобов»язання перед позивачем виконало у повному обсязі та ніяких додаткових обов»язків не має (а.с.187-188). Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, а також те, що представником третьої особи надано письмові пояснення по справі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 28.09.1979 року (а.с.14). З 28.01.2004 року позивач [PERSON] є пенсіонером (а.с.14). Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] та рішення Апеляційного суду Київської області від 15.06.2015 року, [PERSON] був прийнятий як льотчик-інструктор ! категорії на посаду командира льотної ланки ПОГ «Центральний аероклуб товариства сприяння оборони Україні ім. О.К. Антонова» згідно наказу начальника № 8/21 від 15.04.2013 року (а.с.19, 20-29). 08.06.2013 року при виконанні пілотом КПС - [PERSON] учбово-тренувального польоту з кандидатом на льотне навчання в районі а/д «Чайка» на літаку «ЯК-52», о.н. ЛА-0681, заводський номер № 866911, що експлуатується відповідачем, внаслідок падання літака сталась катастрофа, у результаті якої [PERSON] загинув (а.с.16, 38-43, 44-48, 49-87). Розслідування даного нещасного випадку було проведено: - Національним бюро з розслідування авіаційних подій та інцидентів з цивільними повітряними суднами із оформленням звіту за результатами розслідування катастрофи літака «ЯК-52» від 05.08.2013 року (а.с.49-87); - Територіальним управлінням державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Київській області та м.Києві із оформленням акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку (за формою Н-5) від 05.09.2013 року та акту № 1 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом (за формою Н-1) від 05.09.2013 року (а.с.38-43, 44-48). З зазначених звіту та актів вбачається, що вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов»язаний з виробництвом та стався з навчально-тренувальним спортивним повітряним судном «ЯК-52», о.з. ЛА-0681, експлуатантом якого є відповідач згідно наказу ТСОУ від 19.11.2010 року № 154 «Про закріплення та облік авіаційної техніки за авіаційними організаціями ТСО України» (а.с.36-37). Згідно зі страховим свідоцтвом від 19.04.2005 року № 1013000091, виданим Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, ПОГ «Центральний аероклуб ТСО України ім. О.К. Антонова» має статус страхувальника і взято на облік як платник страхових внесків (а.с.125, 126). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, позивач [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] (а.с.17-18). В судовому засіданні представник позивача просив про задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач, як роботодавець загиблого льотчика [PERSON], експлуатант цивільного літака «ЯК-52», заклад, що проводить навчально-тренувальні польоти та особа, відповідальна за проведення Обов»язкового авіаційного страхування цивільної авіації в порушення вимоги чинного законодавства не здійснив Обов»язкове авіаційне страхування життя та здоров»я командира повітряного судна [PERSON] на випадок загибелі, чим порушив право позивача, як вдови та спадкоємця загиблого, на отримання коштів компенсації. Представник відповідача проти позову заперечувала, вказуючи на те, що відповідачем виконано вимоги ст.46 Конституції України, ч.1 ст.117 Повітряного кодексу України та норми ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування», застраховано життя та здоров»я працівника - пілота [PERSON] та сплачено страхові внески в повному обсязі до Державного фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Згідно п.36 ч.1 ст.1 Повітряного кодексу України, експлуатант - юридична або фізична особа, яка експлуатує чи пропонує послуги з експлуатації повітряних суден. Частиною 1 ст.3 Повітряного кодексу України встановлено, що дія цього Кодексу поширюється на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості, які провадять діяльність у галузі авіації та використання повітряного простору України, а саме: 1) в Україні - на юридичних та фізичних осіб в частині, що їх стосується, крім суб'єктів державної авіації, на яких поширюється дія статей 4, 7-9, 23-33, 38, 45, 46, частини першої статті 57, частини другої статті 63, 65, 69, статей 110-116 і частини другої статті 119; 2) за межами України - на авіаційний персонал під час виконання ним службових обов'язків та цивільні повітряні судна України, їх експлуатацію і технічне обслуговування. Згідно ст.117 Повітряного кодексу України, в Україні здійснюється обов'язкове авіаційне страхування цивільної авіації. Обов'язкове авіаційне страхування цивільної авіації здійснюється страховиками-резидентами, які отримали в установленому порядку ліцензію на здійснення обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації. Порядок і правила здійснення обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.ч.1, 8 ст.118 Повітряного кодексу України, експлуатант цивільного повітряного судна комерційної авіації зобов'язаний страхувати: 1) членів екіпажу повітряного судна та інший авіаційний персонал; 2) свою відповідальність за шкоду, заподіяну третім особам; 3) осіб, які мають право перебувати на борту повітряного судна на законних підставах без придбання квитків. Розробники, виробники цивільної авіаційної техніки, організації з технічного обслуговування, що мають право проводити випробувальні польоти, зобов'язані страхувати повітряні судна, членів екіпажу, інший авіаційний персонал та свою відповідальність за шкоду, заподіяну третім особам. Це положення також застосовується до навчальних закладів під час виконання навчально-тренувальних польотів. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.04.2004 року № 234-р «Про затвердження Концепції розвитку системи регулювання авіаційної діяльності у сфері створення та використання малих повітряних суден» переліком ряду факторів у сфері безпеки польотів малих повітряних суден було встановлено, що судна, які використовуються лише за спортивним призначенням під керівництвом ДТСААФ, яке діяло під наглядом Міністерства оборони України, нині вважаються цивільними повітряними суднами та, відповідно до роз»яснень Держкомпраці СРСР від 30.05.1988 року № 726-13, ДТСААФ відносяться до цивільної авіації. Відповідно до п.2.2.1 статті 2 статуту ПОГ «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» в редакції від 15.02.2010 року, предметом діяльності Аероклубу є підготовка авіаційних спеціалістів: -навчання авіаційних спеціалістів для Міністерства оборони України по державним програмам; -навчання авіаційних спеціалістів для народного господарства України; -навчання авіаційних спеціалістів для авіаційних видів спорту; -навчання авіаційних спеціалістів - нерезидентів; -навчання по авіаційних спеціальностям приватних осіб (а.с.192-204). Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.08.2016 року, станом на 08.06.2013 року видами діяльності відповідача є: 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у., 93.12 Діяльність спортивних клубів, 93.19 Інша діяльність у сфері спорту, 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг, 51.10 Пасажирський авіаційний транспорт, 51.21 Вантажний авіаційний транспорт (а.с.176-181). Даний витяг суд приймає до уваги, оскільки він містить вичерпну інформацію про види діяльності відповідача на момент загибелі пілота [PERSON] 08.06.2013 року. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого вид діяльності відповідача є: 93.19 Інша діяльність у сфері спорту, оскільки цей витяг сформовано станом на 19.08.2015 року (а.с.190-191). Посилання представника відповідача на те, що відповідач є громадською організацією, не відноситься до суб»єктів комерційної авіації, не є навчальним закладом, суд до уваги не приймає, оскільки п.36 ч.1 ст.1 Повітряного кодексу України чітко визначає, що експлуатантом є юридична або фізична особа, яка експлуатує чи пропонує послуги з експлуатації повітряних суден, без виключень чи інших застережень. При цьому, суд враховує і те, що представник відповідача зазначила про те, що відповідач має право на здійснення діяльності у сфері спорту та право на проведення авіаційних тренувальних польотів. Крім того, суд вважає необхідним зауважити, що код КВЕД 51.10 Пасажирський транспорт включає в себе: перевезення пасажирів авіаційним транспортом за встановленим маршрутом і розкладом; чартерні пасажирські рейси польоти з метою огляду краєвидів і визначних пам'яток; надання в оренду авіаційних транспортних засобів задля пасажирських перевезень; авіаційна діяльність загального характеру, зокрема: пасажирські перевезення, організовані аероклубами задля інструктажу або розваг. Відповідно до листа Державної авіаційної служби України від 14.06.2016 року № 1.19-5841 про те, що відповідно до п.23 розділу «Страхування членів екіпажу та іншого авіаційного персоналу» Порядку і Правил проведення обов»язкового авіаційного страхування цивільної авіації, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2002 року № 1535, страхувальником є експлуатант повітряного судна. ПОГ «Центральний аероклуб сприяння обороні України ім. О.К Антонова» не має сертифіката експлуатанта та є громадською організацією (а.с.146). Даний лист не спростовує висновок суду про те, що фактично відповідач є експлуатантом повітряного судна, в результаті катастрофи якого загинув пілот [PERSON] Представником відповідача в обґрунтування заперечень проти позову надано копію науково-правового експертного висновку з питань правового регулювання авіаційного страхування, складеного 26.07.2016 року, експертом ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» [PERSON], згідно висновків якого відповідач не зобов»язаний здійснювати одночасно страхування життя, здоров»я пілотів та членів екіпажу літаків від нещасного випадку при виконанні ними своїх службових обов»язків в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та в межах авіаційного страхування у не державного страховика, тому що він не має правового статусу експлуатанта цивільного повітряного судна комерційної авіації (а.с.149-155). Суд не приймає до уваги даний висновок з огляду на наступне. Як вбачається з розділу ІІ звіту, для підготовки науково-правового експертного висновку експерту були надані лише копію витягу з наказу Центрального комітету ТСОУ від 19.11.2010 року № 154 «Про закріплення та облік авіаційної техніки за авіаційними організаціями ТСО України» та копію листа Державної авіаційної служби України від 14.06.2016 року № 1.19-5841. Інших документів, в тому числі статут відповідача, витяг з ЄДРПОУ щодо видів діяльності відповідача станом на день загибелі пілота [PERSON] експерту не надавалось, а тому вважати зазначений висновок повним та всебічним немає підстав, оскільки він складений без аналізу та врахування всіх фактичних даних. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що відповідач за своїми видами діяльності є експлуатантом повітряних суден, оскільки пропонує послуги з експлуатації повітряних суден, в тому числі і з навчання авіаційних спеціалістів шляхом проведення навчально-тренувальних польотів, а також згідно наказу ТСОУ від 19.11.2010 року № 154 «Про закріплення та облік авіаційної техніки за авіаційними організаціями ТСО України» прийняв на правах господарського відання повітряне судно «ЯК-52», о.з. ЛА-0681, який зазнав катастрофи. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач, як експлуатант, був зобов»язаний провести Обов»язкове авіаційне страхування життя члена екіпажу - льотчика-інструктора, командира [PERSON] на випадок загибелі, який загинув під час виконання учбово-тренувального польоту на навчально-тренувальному літаку із кандидатом на льотне навчання, що підтверджується відповідними актами і звітами, складеними уповноваженими особами, які не оспорювались сторонами та не спростовані належними доказами. Крім того, неотримання відповідачем сертифіката експлуатанта, передбаченого Правилами сертифікації експлуатантів, затверджених Наказом Державної служби України з нагляду за забезпеченням безпеки авіації від 20.09.2005 року № 684, не свідчить про відсутність такого статусу у відповідача, оскільки факт використання відповідачем літака для навчально-тренувальних польотів встановлений вищенаведеними актами та звітами. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позову, вказуючи на те, що життя та здоров»я працівника - пілота [PERSON] було застраховано відповідно до ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування», та сплачено страхові внески в повному обсязі до Державного фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, яким було сплачено позивачу страхову виплату, а підстави для подвійного страхування відсутні. Суд не приймає до уваги ці твердження представника відповідача, оскільки позивач висуває вимоги з урахуванням положень ЗУ «Про страхування», а не відповідно до ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування», види страхування за вказаними ЗУ є відмінними, оскільки встановлені різними нормативними актами, мають різний суб»єктний склад організацій, які мають право здійснювати страхову діяльність, застосовуються щодо різних об»єктів страхування, а тому подвійного страхування в даному випадку не відбувається. Так, як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено вимоги в межах Обов»язкового авіаційного страхування цивільної авіації, яке регулюється спеціалізованим ЗУ «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР (в редакції від 16.05.2013 року, чинній на час загибелі [PERSON].). Відповідно до преамбули зазначеного ЗУ, цей Закон регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб. Дія цього Закону не поширюється на державне соціальне страхування. Згідно ст.7 цього ЗУ, страхування може бути добровільним або обов'язковим. Обов'язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов'язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Пунктом 7 ч.1 ст.7 ЗУ «Про страхування» передбачено, що в Україні здійснюється такий вид обов'язкового страхування, як авіаційне страхування цивільної авіації. Частина 2 зазначеної статті передбачає, що для здійснення обов'язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов'язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків. Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2002 р. № 1535 відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону України "Про страхування" було затверджено Порядок і правила проведення обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації, відповідно до п.1 якого ( тут і далі по тексту в редакції від 12.10.2002 року, чинній на момент загибелі пілота [PERSON].) обов'язкове авіаційне страхування цивільної авіації проводиться з метою забезпечення захисту інтересів експлуатантів, пасажирів, третіх осіб і включає: страхування відповідальності повітряного перевізника за шкоду, заподіяну пасажирам, багажу, пошті, вантажу; страхування відповідальності експлуатанта повітряного судна за шкоду, заподіяну третім особам; страхування членів екіпажу повітряного судна та іншого авіаційного персоналу; страхування повітряних суден; страхування працівників замовника авіаційних робіт, осіб, пов'язаних із забезпеченням технологічного процесу під час виконання авіаційних робіт. Зазначені положення ЗУ та Порядку чітко визначають, що страхувальником є експлуатант повітряного судна цивільної авіації, не звужують коло осіб, які зобов»язані проводити Обов»язкове авіаційне страхування поняттям «комерційна авіація», оскільки такого терміну не містять. Також, відповідно до абзацу 3 п.3 Порядку і правил проведення обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації, страхувальниками можуть бути українські експлуатанти повітряних суден, повітряні перевізники, які мають право здійснювати пасажирські та вантажні перевезення, особи, які мають право власності на повітряне судно, та особи, які є замовниками авіаційних робіт. Пунктами 22 та 23 даних Порядку і правил передбачено, що об'єктом страхування є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов'язані з життям і здоров'ям членів екіпажу повітряного судна та іншого авіаційного персоналу. Страхувальником є експлуатант повітряного судна. Відповідно до п.26 зазначених Порядку і правил, страхова сума, встановлена договором обов'язкового страхування, не повинна бути меншою ніж 100 000 гривень за кожну застраховану особу. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи докази по справі в світлі наведених правових норм, суд вважає, що відповідач, як експлуатант цивільного літака «ЯК-52», в порушення ЗУ «Про страхування» не здійснив Обов»язкове авіаційне страхування життя та здоров»я командира повітряного судна [PERSON] на випадок загибелі, чим порушив право позивача, як вдови та спадкоємця загиблого, на отримання коштів компенсації. При таких обставинах, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягує з відповідача на її користь суму відшкодування в розмірі 100.000,00 грн. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved