Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Вимоги обґрунтувала тим, що є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], який вона успадкувала в 2017 році, після смерті свого чоловіка [PERSON] У вказаному будинку зареєстровані дочка покійного чоловіка [PERSON] та [PERSON], проте вказані особи за місцем реєстрації не проживають з 05 березня 2014 року, їх особистих речей в житловому будинку не має, договір найму житла з ними не складався. Таким чином вони втратили право користування належним їй житловим будинком та повинні бути зняті з реєстраційного обліку. Вказала, що реєстрація відповідачів чинить їй перешкоди у розпорядженні належною їй власністю. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі до суду не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином в розумінні положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачами доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2017 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по [ADDRESS], який вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] померлого [INFO] (а.с. 4,10). Згідно з витягом з домової книги та довідками Знам'янської другої селищної ради від 27 вересня 2017 року наданими на запит суду в порядку ч.3 ст.122 ЦПК України, за адресою [ADDRESS] з 2002 року зареєстрована [PERSON], [INFO], з 2007 року [PERSON], [INFO] (а.с. 5-9). В акті про не проживання, складеному головою квартального комітету та сусідами 22 серпня 2017 року зазначено, що [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстровані, але фактично не проживають з 2014 року (а.с. 4). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування належним позивачу на праві власності житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS], внаслідок їхньої відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.2 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved