Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 17.08.2019 року [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] , між ним та [PERSON] .В обґрунтування позову зазначив, що шлюбні відносини на час звернення до суду припинені з причин відсутності взаєморозуміння у вирішенні сімейних питань, збереження шлюбу вважає неможливим. Зазначив також, що від шлюбу з відповідачем неповнолітніх дітей не мають, проте відповідач заперечує звертатися до органів РАЦС. У зв`язку з зазначеним, позивач просить шлюб розірвати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду надійшла заява представника позивача, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сторони у справі [PERSON] , [INFO] , громадянин України, та [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , громадянка Латвії, перебувають у шлюбі, який було укладено 17.08.2019 року та зареєстровано [ADDRESS], реєстраційний номер [NUMBER] . Приватноправові відносини, що склалися між сторонами є відносинами з іноземним елементом, а тому регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, який підписано 23.05.1995, дата ратифікації 22.11.1995, дата набуття чинності 12.07.1996 - ст.26, який встановлює колізійні положення для регулювання сімейних правовідносин, у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої подружжя було в момент подачі заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території Другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу щодо підстав недійсності шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (ст. 60 закону). Згідно ст. 63 Закону, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Тому, у разі якщо подружжя є громадянами однієї держави, їх спільним особистим законом вважається право такої держави. Якщо ж подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. Оскільки сторони є громадянами різних держав, то кожен із них має власний особистий закон. Отже, сторони, як подружжя, не мають спільного особистого закону. При цьому, країною їх останнього спільного місця проживання є Україна. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», п.3 - підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо на території України відповідач у справі має місце проживання. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно наданої позивачем довідки про місце проживання, виданої 15.07.2021 року головою правління ОСББ «Ладозька-14», відповідач на території України мала місце проживання за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації позивача, яке є їх спільним місцем проживання в Україні. Отже, правові наслідки шлюбу, укладеного між позивачем та відповідачем, та правові наслідки його припинення, визначаються правом України як держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч.ч. 3, 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушувати до припинення шлюбних відносин, примушувати до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення (ст. 112 СК України). Згідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбних відносин подружжя є непорозуміння, відсутність дружніх стосунків між подружжям. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, що відповідає дійсній його волі. Як зазначив позивач у позові, і що не було спростовано відповідачем, сімейні стосунки між подружжям припинені, подружжя проживає окремо один від одного, спільне господарство ними не ведеться, примирення небажане та неможливе, на теперішній час шлюб має лише формальний характер, отже його збереження суперечитиме інтересам подружжя. За таких обставин суд вважає, що позовна заява обґрунтована та така, що відповідає вимогам закону та інтересам подружжя, а тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved