Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність позову таким. [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS]). Позивач вказує у позові, що спадщину вона прийняла шляхом звернення до нотаріуса із заявою відповідного змісту, крім цього, вона постійно проживала із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Інші спадкоємці за законом відсутні. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок нотаріус їй відмовив, мотивуючи тим, що відсутні правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомості, що увійшов до спадкової маси. Ураховуючи те, що спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини, а таке її право невизнається, позивач просить суд здійснити захист її порушених прав шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно. В судове засідання позивач не з'явилась, проте надала суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити та розглянути справу без її участі. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, в заяві, що адресував суду зазначив про визнання позову, не заперечував проти його задоволення, просив розгляд справи проводити без участі представника сільської ради. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення клопотання сторін та розгляд справи в їх відсутності, на підставі наданих суду доказів, в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. Згідно матеріалів Спадкової справи, що були витребувані судом встановлено, що позивач є спадкоємцем по закону першої черги після смерті батька, на що вказують відповідно свідоцтво про народження позивача та свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.8, 9 Спадкової справи). Спадщину вона прийняла шляхом подачі нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви відповідного змісту в межах шестимісячного строку. Інші спадкоємці за матеріалами спадкової справи відсутні. Постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області від 26.09.2016 року позивачеві відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який виготовити на даний час неможливо, оскільки на померлого даний документ відповідні органи не видають (будинок не зареєстрований у відповідному органі реєстрації прав на нерухоме майно, а.с. 7). У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Факт належності спадкодавцеві майна у вигляді житлового будинку з погосподарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], підтверджується: свідоцтвом від 21.02.1979 року про право власності на житловий будинок в смт. Турбів Липовецького району по 1 провул Пролетарський 5, яке видане виконкомом Турбівської селищної ради Липовецького району на ім'я [PERSON], що підписане посадовими особами та засвідчене відтиском печатки; Витягом із рішення № 20 від 24.11.2015 року 2 сесії 7 скликання «Про перейменування вулиць, провулків в смт. Турбів та витягом з рішення від 24.09.1987 року № 48 «Про наслідки нумерації по вулиці» (а.с. 13, 14); довідкою № 2864 від 27.09.2016 року, виданої виконкомом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області, якою констатовано, що [PERSON] на день смерті [INFO] року, був зареєстрований та постійно проживав в [ADDRESS] (а.с. 29); довідкою № 2831 від 27.09.2016 року, виданою виконкомом Турбівської селищної ради Липовецького району (а.с. 30), згідно якої за померлим [PERSON] рахується земельна ділянка площею 0,16 га, яка рішенням 8 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 14.05.1996 року передана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS]); Технічним паспортом, виготовленим КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 17.08.2016 року, відповідно до якого вказаний житловий будинок збудований в 1968 році, його користувачем був [PERSON] Інвентаризаційна вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд складає 141 540 грн. (а.с.16-22). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року рядом підзаконних нормативних актів, зокрема в даному випадку, таким як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року. Даний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, а не державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тому виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54цс12, яка є обов'язковою для врахування судами України. Встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами підтверджують, що за життя [PERSON] набув права власності на нерухоме майно згідно діючого на той час законодавства, з якою не пов'язувалась державна реєстрація. Вказані обставини були визнані сторонами, отож доказуванню в силу ст.61 ЦПК України не підлягають. Відповідач позов визнав, про що надав заяву відповідного змісту. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, відповідно до вимог діючого законодавства, позивач має право на спадкування за законом на майно, яке належало спадкодавцю, як спадкоємець першої черги за законом, у зв'язку з чим суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. На підставі глави 84, ст.ст. 1258, 1261,1268,1270,1274, 1275, 1296,1297,1298 ЦК України,

Outcome: approved