Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання [PERSON] \~відшкодувати в\~натурішкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.11.2017 мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було завдано майнової шкоди [PERSON] , оскільки був пошкоджений належний йому автомобіль ВАЗ 211120, д.н.з. [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Вироком Чигиринського районного суду Черкаської області відповідач визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, вказане рішення вступило в законну силу 17.12.2018. З метою отримання відшкодування збитків [PERSON] звернувся до ПАТ «НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА», яка на момент ДТП була страховиком відповідача, проте отримав відмову у зв`язку з тим, що заяву про виплату страхового відшкодування не було ним подано протягом одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди. Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2019 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення матеріальних збитків у сумі 92\~690,00 грн. було відмовлено з підстав недоведеності розміру збитків. У свою чергу постановою Кропивницького апеляційного суду від 25.02.2020 рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2019 було скасовано та постановлено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 510 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду відмовив у відкритті касаційного провадження по даній справі у зв`язку з малозначністю справи. 25.06.2020 позивачем на адресу [PERSON] направлена вимога про відшкодування шкоди в натурі, натомість така шкода не відшкодована і станом на момент звернення до суду. Просить суд зобов`язати [PERSON] відшкодувати в натурі шкоду [PERSON] , завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.11.2017, шляхом передачі у власність [PERSON] транспортного засобу такого ж роду і такої ж якості, яким був його транспортний засіб ВАЗ 211120, 2007 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] до дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою від 10.08.2020 провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання. Ухвалою від 06.10.2020 підготовче провадження у справі було закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити. Суду пояснив, що відразу після дорожньо-транспортної пригоди він звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та повідомив про події, які мали місце 12.11.2017, повідомив що є потерпілі та буде розслідуватися кримінальне провадження. Працівник страхової компанії йому пояснив, що до моменту отримання кінцевого рішення по факту дорожньо-транспортної пригоди ніяких страхових виплат не буде, тому порадив звернутися з кінцевим рішенням по справі. З вироком він звернувся до страхової компанії відразу після набрання ним законної сили, у нього прийняли документи. Але згодом по пошті прийшла відмова у виплаті страхового відшкодування, оскільки таке звернення було більше ніж через один рік після події. Повідомив, що автомобіль до цього часу зберігає у тому самому стані, в якому він був після дорожньо-транспортної пригоди. Представник позивача адвокат Юрченко В.О. позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити. Суду пояснив, що фактично мала місце недобросовісна поведінка з боку страхової компанії, оскільки по факту первинного звернення [PERSON] не роз`яснювали порядок дій, не повідомляли про необхідність подання заяви про виплату страхового відшкодування протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди, а згодом скористались його необізнаністю та відмовили у виплаті страхового відшкодування. Під час розгляду судом цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення матеріальних збитків на суму 92\~690,00 грн. суд першої інстанції відмовив у повному обсязі, оскільки визнав неналежним доказом висновок експерта, яким підтверджувалась ціна позову. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що цивільну відповідальність [PERSON] не повинна нести, оскільки її відповідальність, як власника наземних транспортних засобів, була застрахована відповідно до чинного законодавства. Розмір завданих збитків не перевищував ліміт відповідальності страховика. Натомість підстави для задоволення позову в частині стягнення зі страховика, на думку суду першої інстанції, були відсутні, оскільки визначений річний строк на подання заяви про виплату страхового відшкодування є присічним та поновленню не підлягає. Суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги прийшов до висновку, що відповідальність [PERSON] була застрахована, завдана внаслідок ДТП шкода не перевищувала ліміт відповідальності страховика, розміру страхової виплати, яку [PERSON] мав отримати, був достатнім для повного відшкодування завданої йому шкоди, відмова страхової компанії була обумовлена не вчасним зверненням до неї саме потерпілого [PERSON] , тому підстави для стягнення збитків із [PERSON] відсутні. Проте, оскільки відповідно до укладеного полісу передбачена франшиза в розмірі 510 грн. суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що страхове відшкодування не покривається саме цією сумою, тому в цій частині відповідальність відшкодувати франшизу покладається на винну у ДТП особу. Відповідно постановою Кропивницького апеляційного суду від 25.02.2020 апеляційна скарга [PERSON] була задоволена частково, рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] 510 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. В задоволенні позову до страхової компанії відмовлено. Проте вказане рішення суду представник позивача вважає «помилковим» оскільки воно прямо суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду. Натомість, оскільки спір про стягнення збитків вже був розглянутий та за наслідками його розгляду ухвалено рішення, у свою чергу Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за малозначністю, вважає можливим реалізувати право на відновлення порушених цивільних прав шляхом подання позову про зобов`язання виконати обов`язок в натурі. Відповідач [PERSON] відзив на позову заяву суду не надала, проти його задоволення заперечувала у повному обсязі та просила суд у його задоволенні відмовити. В обґрунтування зазначила, що вона намагалась допомогти всім потерпілим у дорожньо-транспортній пригоді. Зокрема двом особам, які отримали тілесні ушкодження та були визнані потерпілими по кримінальному провадженню вона виплатила грошову компенсацію в рахунок відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди добровільно. Про подію своєчасно повідомила страхову компанію та до останнього була впевнена, що страхова компанія відшкодує [PERSON] всю завдану шкоду. Також вона неодноразово наголошувала позивачеві про необхідність звернення до страхової компанії із заявою про отримання страхового відшкодування. Натомість він вчасно не звернувся, у зв`язку з чим страхова йому відмовила. Своєї вини у цьому не вбачає, виконала всі вимоги закону. Вважає, що відмова страхової компанії у виплаті страхового відшкодування є наслідком дій саме [PERSON] , тому вважає, що вона не має нести відповідальність за завдану шкоду. Також пояснила, що позивач просить «аналогічний» автомобіль, проте який саме технічний стан такого автомобіля та як визначити всі його істотні характеристики не зрозуміло, тому вважала, що виконання такого рішення буде неможливим. Суд, заслухавши учасників, дослідивши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами спору виникли деліктні зобов`язання або «зобов`язання із заподіяння шкоди», тобто недоговірні зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав. Метою даного зобов`язання є поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Питання відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки регламентовано статтею 1187 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 2 якої шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст.1188 ЦК України). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 12.11.2017 близько 16 год. 18 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем ЗАЗ-DEWOO T13110, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по автодорозі сполученням Канів Чигирин Кременчук, з під`їздом до с. Суботів Чигиринського району Черкаської області, на відстані 3,0 км від дорожнього знаку 5.45 «Населений пункт» м. Чигирин у напрямку с. Суботів Чигиринського району Черкаської області, в порушення вимог п. 2.3. б, п. 10.1, п. 16.13 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, тобто рухаючись по головній дорозі та змінюючи напрямок руху ліворуч на другорядну дорогу, була неуважною, не стежила за дорожньою обстановкою, не надала перевагу в русі та допустила зіткнення з автомобілем ВАЗ 211120, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному по головній дорозі. [PERSON] була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та притягнута до кримінальної відповідальності. Вказані факти встановлені вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 14.11.2018 (справа № 708/1158//18, провадження № 1-кп/708/131/18), який набрав законної сили 17.12.2018, відповідно суд вважає доведеними факт дорожньо-транспортної пригоди та наявність вини саме [PERSON] у вказаній пригоді. Власником автомобіля марки ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є позивач по справі [PERSON] , що встановлено судом на підставі реєстраційного свідоцтва транспортного засобу. Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. (Абзац перший частини першої статті 1192 в редакції Закону № 590-IX від 13.05.2020). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З наданого суду висновку експерта № 4/594 від 21.08.2018 вбачається, що згідно калькуляції вартість відновлювального ремонту належного позивачеві автомобіля складає 98\~417,90 грн. У свою чергу ринкова вартість автомобіля ВАЗ 211120, д.н.з. [NUMBER] , перед ДТП, тобто станом на 12.11.2017, могла складати 92\~690,00 грн. За таких обставин експерт прийшов до висновку, що вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля, дорівнює його ринковій вартості на момент пошкодження, та могла складати 92\~690,00 грн. Вказаний висновок експерта є належним та допустимим доказом та підтверджує розмір завданої позивачеві матеріальної шкоди. Вказані висновки суду відповідають висновкам Кропивницького апеляційного суду, викладеним у постанові від 25.02.2020 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення збитків. Під час розгляду вказаної справи колегія суддів прийшла до висновку, що надані позивачем висновки судової автотоварознавчої експертизи № 4/594 від 21.08.2018, проведеної в рамках кримінального провадження, є належними та допустимими доказами на підтвердження завданої внаслідок ДТП майнової шкоди в розмірі 92\~690,00 грн. Відповідно в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказана обставина звільнена від доказування. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З питань правозастосування вказаної норми закону та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 755/18006/15-ц зробила наступні висновки, зокрема у п. 56 вказаної постанови зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У свою чергу в статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначені випадки, у яких страховикові надано право відмовити у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), зокрема однією із підстав є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п. 37.1.4 ч. 37.1 ст. 37 Закону). З наданого суду листа СК «НАСК «ОРАНТА» від 25.01.2019 за вих. № 09-03-09/39-02 «Щодо врегулювання випадку» встановлено, що позивачеві [PERSON] було відмовлено у виплаті страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб ВАЗ 211120, д.р.н. [NUMBER] , на підставі п. 37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки [PERSON] з письмовою заявою про страхове відшкодування до НАСК «ОРАНТА» звернувся лише 19.12.2018, тобто після спливу річного строку для такого звернення. З аналізу наведених норм права та фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, безпосередньо з винуватця, тобто з [PERSON] . Обираючи можливі способи захисту порушеного права, передбачені ст. 1192 ЦК України, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання особи, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Із суті обраного позивачем способу захисту порушеного права вбачається, що він полягає у зобов`язанні відповідача, як особи, діями якої завдана шкода майну позивача, передати річ того ж роду і такої ж якості. З наданого суду реєстраційного свідоцтва на транспортний засіб встановлено, що належний позивачеві [PERSON] транспортний засіб є автомобілем марки ВАЗ 211120, 2007 року випуску, сірого кольору. З висновку експерта № 4/594 від 21.08.2018 вбачається, що під час огляду автомобіля позивача були визначені такі дані про об`єкт дослідження, зокрема автомобіль легковий, седан В, робочий об`єм двигуна - 1596 см3, прийнята дата виготовлення КТЗ 01.01.2007, строк експлуатації 10 років, 10,36 місяців (10,86 років), показник одометра не працює (не встановлено). З дефектної відомості за результатами огляду колісного транспортного засобу (додаток до висновку експерта № 4/594) вбачається, що автомобіль був обладнаний сигналізацією, фаркопом, центральним замком. Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. На підставі ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. У свою чергу замінною є річ, яка має лише родові ознаки (абз. 2 ч. 2 ст. 184 ЦК України). З аналізу наведених норм права суд приходить до висновку, що кожен автомобіль, як предмет матеріального світу, є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, оскільки наділений такими ознаками, які властиві лише йому (комплектація та комплектність, строк експлуатації, технічний стан, коефіцієнт зносу, наявність/відсутність пошкоджень та/або корозії та ін.). Відповідно така річ є незамінною. За таких обставин, не спростовуючи право позивача [PERSON] на отримання відшкодування завданих збитків з відповідача [PERSON] , суд не може погодитися із обраним позивачем способом захисту порушеного права, оскільки такий спосіб суперечить вимогам чинного законодавства. Тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання особи,\~яка завдала\~шкоди майну,\~відшкодувати її\~в натурі,не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved