Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого мотивує тим, що відповідач є батьком дочки [PERSON], [INFO] і після їх розлучення 09.05.2012 року, він не цікавиться дочкою, зовсім не спілкується з дитиною, не бере участі в її вихованні, розвитку та взагалі в її житті. Відповідач ніде не працює має проблеми з законом та переховується від держави, ведучи аморальний спосіб життя. З метою захисту прав та інтересів своєї неповнолітньої дитини позивач вимушена звернутись до суду. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті Судова влада України. Представник третьої особи - служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засіданні не з'явився, в листі до суду начальник служби [PERSON] просив розглядати справу у відсутності представника, висновок Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] підтримав. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] року, є позивачка та відповідач у справі - [PERSON] та [PERSON], які перебували у шлюбі до 09.05.2012 року (а.с. 6,7). Дитина проживає разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS], яка і займається її вихованням. (а.с. 44, 48). Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону ( ч. 6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Свідок - малолітня дитина [PERSON], [INFO], суду пояснила, що батька бачила давно, ніякої уваги зі сторони батька не було. Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що батька дитини ніколи не бачив і нічого не чув про нього, дитиною турбується лише мати [PERSON] Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації розвитком, навчанням та вихованням дитини займається мати [PERSON] Батько не цікавиться успіхами дитини, її розвитком, жодного разу не приводив та не забирав дитину з дошкільного закладу, батьківські збори не відвідував. За весь, час після розірвання шлюбу відповідач не цікавився життям доньки, не телефонував, не виявляв бажання приймати участь у її вихованні, тому служба у справах дітей прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с. 44-45). Місце фактичного проживання відповідача службою у справах дітей не було встановлено, за місцем реєстрації в [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2011 року (а.с. 46, 47). Позивачці також невідоме місцеперебування відповідача. Для дитини [PERSON] за її місцем проживання в [ADDRESS] її матір'ю створені всі необхідні житлово-побутові умови. Дитина відвідує басейн та дитячий навчальний заклад. (а.с. 48). Суд вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання дитини, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров'ям, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню доньки. Виходячи із оцінки доказів у справі, таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, а тому його слід позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON]. Крім того, відповідно до положення ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved