Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ДП "Волиньвугілля" в особі ВП «Шахта «Бужанська» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював на ВП «Шахта Бужанська», яка є відокремленим підрозділом Державного підприємства «Волиньвугілля» на посаді гірника підземного 3 розряду дільниці ремонтно-відновлювальних робіт. 04.10.2019 року звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства умов колективного чи трудового договору з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. У день звільнення роботодавець не виплатив йому заробітну плату належну при звільненні. Вказує, що відповідач і на даний час не провів з ним повного розрахунку і не виплатив сум, належних позивачу при звільненні, заборгованість із заробітної плати відповідно до довідки відповідача становить 20846,76 грн. Враховуючи, що середньоденний заробіток позивача становив 387,71 грн., просить суд стягнути з відповідача на його користь 77542 грн. середнього заробітку з розрахунку 200 робочих днів - з дня звільнення до моменту звернення із позовом до суду. Позивач [PERSON] направив на адресу суду заяву, просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача ДП «Волиньвугілля» в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, вказав, що дійсно у підприємства перед [PERSON] наявна заборгованість по заробітній платі в розмірі 20846,76 грн., яка на даний час не погашена. Щодо стягнення середнього заробітку вказує на те, що позивачем допущено помилку, кількість робочих днів із 04.10.2019 року до 17.07.2020 року за розрахунком позивача становить 200 робочих днів, однак за їхнім розрахунком кількість робочих днів складає - 195, починаючи з 05.10.2019 року, на підставі планової кількості робочого часу на 2019 та 2020 роки та сума відповідно має бути 75603,45 грн. Просить також зменшити суму середнього заробітку взявши до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості з врахуванням розумності, справедливості та пропорційності. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Велика Палата Верховного Суду відступивши від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд, з урахуванням конкретних обставин, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до статті 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У статті 25 цього Закону передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено судом, позивач працював на посаді гірника підземного 3 розряду дільниці ремонтно-відновлювальних робіт ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля» та 04.10.2019 року звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства, умов колективного чи трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно ст.44 КЗпП України) (а.с.9). Згідно з довідкою відповідача №426/7.2.4/01-19 від 15.05.2020 року (а.с. 10), заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] станом на 30.04.2020 становить 20846,76 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 387,71 грн. (а.с.10). Позивач [PERSON] звернувся до суду 17.07.2020, після звільнення 04.10.2019 року з роботи з ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля», станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі в сумі 20846,76 грн. відповідачем не виплачена, тобто повний розрахунок із звільненим працівником роботодавцем не проведено, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача. З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав розцінити такий строк звернення невиправданим і занадто тривалим, а відтак вважає поведінку працівника такою, що відповідає належному захисту порушеного права на оплату праці. У даному випадку, на думку суду, не працівник, а власник чи уповноважений ним орган, не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати, як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця, законодавець не визначає. Позивач в свою чергу, реалізував саме у такий спосіб, своє право на врегулювання спірних правовідносин. Суд позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 20846,76 грн. задовольняє у повному обсязі. З урахуванням того, що 04.10.2019 позивача звільнено з посади гірника підземного 3 розряду дільниці ремонтно-відновлювальних робіт ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені, суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача. Враховуючи наданий відповідачем розрахунок планової кількості робочого часу на 2019 та 2020 роки, судом встановлено, що з моменту звільнення позивача, а саме з 05.10.2020 року - оскільки сума середнього заробітку розраховується з наступного дня після звільнення до моменту звернення до суду - 17.07.2020 року становить 195 робочих дні, а не 200, як вказує позивач, таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2019 року по 17.07.2020 року, із розрахунку 387,71 грн. (середньоденний заробіток)х 195 (робочі дні за вищевказаний період) = 75603,45 грн. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у даній справи, суд бере до уваги, відсутність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, повне задоволення позовних вимог щодо стягнення заробітної плати, значний період невиплати та розмір невиплаченої заробітної плати в сумі 20846,76 грн., співмірність цієї суми із розміром заявленого позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку, бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті [PERSON] розрахункових по даний час, що свідчить про небажання роботодавця виконувати свої зобов`язання і обмеження колишнього найманого працівника у його правах. За наведених обставин, суд не вбачає об`єктивних підстав скористатися своїм правом щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Оскільки, саме з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені і не виплачені на даний час, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача 20846,76 грн. заборгованості по заробітній платі та 75603,45 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2019 по 17.07.2020. Крім того з відповідача в користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає до стягнення 824 грн. сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір щодо позовних вимог про стягнення заборгованої заробітної плати в розмірі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved