Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 17 вересня 2011 р. вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №2905. Сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, відсутністю взаєморозуміння та несумісністю характерів. Сторони не підтримують шлюбні стосунки, з квітня 2018 року окремо проживають та не ведуть спільне господарство та мають окремий бюджет. Спільні спроби зберегти сім`ю бажаних результатів не дали. Крім того, позивач посилається на те, що батько не виконує свої обов`язки по утриманню їх неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з чим позивач просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1\\3 частки від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття, оскільки [PERSON] добровільно матеріальну допомогу на утримання доньки не надає. Позивач надала заяву, відповідно до якої підтримала позовні вимоги та просила слухати справу за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про місце і час слухання справи. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну її зберігання. На підставі ст.ст.128, 130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду. На підставі ст. 280 ЦПК України та за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17 вересня 2011 р. сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №2905. Від даного шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . На час розгляду судом справи неповнолітня дитина проживає з .матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з квітня 2018 року; сторони окремо проживають та не ведуть спільне господарство. Позивач категорично заперечуває щодо подальшого існування сім`ї, вважаючи, що чоловік і жінка не можуть бути примушені до перебування у шлюбі, підтримання сімейних стосунків без наявності обопільної згоди. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на віьній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначалось судом вище, позивач заперечує подальше існування сім`ї, оскільки сім`я не існує в розумінні положень Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подальше існування сім`ї впливає на права обох сторін, позбавляє можливості сторони влаштувати інше сімейне життя, в зв`язку з чим вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що питання щодо утримання неповнолітньої дитини між позивачем та відповідачем не узгоджено. Суду не надано доказів, що відповідач надає постійну, регулярну допомогу на утримання неповнолітньої дитини. В силу положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів у даній справі суд враховує матеріальне становище позивача та розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця. Також суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, а також те, що на його утриманні не перебувають інші особи, оскільки доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин, утримання неповнолітніх дітей є обов`язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька або матір в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Беручи до уваги викладені обставини, аналізуючи всі зібрані у справі докази, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання, неповнолітньої дитини в розмірі 1\\4 частина від усіх видів заробітку щомісячно, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження заявленого розміру аліментів, що свідчили б про розмір витрат, які остання несе щомісяця на утримання дитини, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved