Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до Виноградівського районного суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] сільської ради Виноградівського району, [PERSON] про захист права власності та, вважаючи, що діями відповідачів порушене її право, позивачка просить суд визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Виноградівського району, Закарпатської області №196 від 09.07.2013р. «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність»; Визнати недійним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Виноградівського району, Закарпатської області №219 від 26.12.2013р. «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність»; Визнати недійсним свідоцтво про право власності №17382050 від 05.02.2014р. про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2121285900:07:002:0005 та скасувати відповідну державну реєстрацію права власності; Витребувати від [PERSON] земельну ділянку, що знаходиться за адресою в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району площею 0,15 га за кадастровим номером 2121285900:07:002:0005 та Визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району площею 0,15 га за кадастровим номером 2121285900:07:002:0005, а також в солідарному порядку стягнути з відповідачів її судові витрати та витрати на правову допомогу. Зокрема, позов мотивовано тим, що брат позивачки [PERSON] помер 26.06.2012р., заповіту після смерті не залишав і, оскільки на час смерті брат не мав ані дружини, ані дітей, ані живих батьків, єдиним спадкоємцем за покійним є позивачка. Заяви про відмову від спадщини вона не подавала, тому вважає, що вона спадщину за померлим [PERSON] прийняла у встановленому законом порядку. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначає, що до складу спадкового майна після смерті брата входили земельна ділянка, що знаходиться в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району та земельна ділянка в с.Чепа, пл.Спортивна розміром 0,25 га., які належали [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996р. «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» та на підставі рішення [PERSON] сільської ради №148 від 28.09.2004р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Користуючись правом на безкоштовну видачу Державного акту на зазначені земельні ділянки, покійний брат звернувся до органів Держкомзему про видачу йому правовстановлюючих документів, однак, оскільки Державою довгий час не виділялось фінансування, брат за життя так і не встиг отримати правовстановлюючі документи. Далі позивачка зазначає, що, не дивлячись на зазначене, 09.07.2013р. [PERSON] сільська рада прийнала рішення №195, яким вирішила: «Припинити дію рішення сьомої сесії двадцять другого скликання [PERSON] сільської ради від 29.11.1996р. «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків», а саме пункту 8. [PERSON] с. Чепа, вул. Незалежна, 35. ...3. Припинити дію рішення 13 сесії 4 скликання [PERSON] сільської ради від 28.09.2004 №148 «Про передачу ділянок у приватну власність», а саме пункт 2. [PERSON] с. Гетеня, вул. Леніна 24 -0,40 га....». Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка оскаржили його в судовому порядку та відповідно постановою Виноградівського районного суду від 23.09.2013р., залишеним у силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2015р., таке рішення було визнано протиправним та скасовано. Пізніше, позивачка звернулася до сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку, що знаходиться в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району, додавши до даної заяви графічні матеріали про місце розташування, розмір та цільове призначення земельної ділянки, однак, позивачка отримала відмову, оскільки дана земельна ділянка належить вже [PERSON] на праві приватної власності, а відтак, без її відому, під час процедури апеляційного оскарження (допоки постанова суду від 23.09.2013р. ще не набрала чинності), сільська рада своїм рішенням від 26.12.2013р. № 219 затвердила проект землеустрою на вказану земельну ділянку [PERSON] та визнала за ним право приватної власності на ділянку кадастровий номер №2121285900:07:002:0005. Отже, рішенням сільської ради №196 від 09.07.2013р. земельну ділянку, що знаходиться в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району, яку було виділено покійному брату позивачки, було вирішено передати відповідачу [PERSON], а саме надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної ділянки у власність). Сільська рада своїм рішенням від 26.12.2013р. № 219 затвердила проект землеустрою на вказану земельну ділянку гр. [PERSON] та визнала за ним право приватної власності на ділянку кадастровий номер № 2121285900:07:002:0005. 31.07.2015р. позивачкою здійснено запит в мережі Інтернет про власника земельної ділянки по вул.Незалежна-35 в с.Чепа і згідно із Інформаційної довідки встановлено, що 04.02.2014р. о 10:30 год. за громадянином [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку по вищевказаній адресі за кадастровим номером 2121285900:07:002:0005 та видано свідоцтво про право власності №17382050 від 05.02.2014р. З огляду на вищезазначене позивачка вважає, що вказана земельна ділянка належить на праві приватної власності саме їй, як єдиному спадкоємцю за покійним братом [PERSON], а сільська рада не мала права передавати дану ділянку іншій по сторонній особі, а відтак її право приватної власності підлягає захисту з огляду на наступне: Так, постановою Виноградівського районного суду від 23.09.2015р., і яке має преюдиційне значення по даній справі встановлено, що до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входили земельна ділянка, що знаходиться в с.Чепа, вул.Незалежна- 35, та земельна ділянка в с.Чепа пл.Спортивна розміром 0,25 га. Дані земельні ділянки належали [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 року «Про вилучення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» (а.с.7) та на підставі рішення [PERSON] сільської ради №148 від 28.09.2004 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» (а.с.8). Згідно даної Постанови [PERSON] мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб'єктом владних повноважень при прийняти ним рішень, вимог частини 2 статті 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що [PERSON] сільська рада діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Порушення порядку прийняття рішення [PERSON] сільською радою не може бути безумовною підставою скасування такого рішення, а відтак, за таких обставин, [PERSON] сільська рада не мала права приймати рішення, яким припинила дію попередніх своїх рішення про надання земельної ділянки на праві приватної власності [PERSON] Проте, [PERSON] сільська рада припинила дію попередніх рішень прийнявши рішення №195 від 09.07.2013 року, вийшла за межі наданих законом повноважень, окрім того, спірна земельна ділянка, на яку претендує позивачка як спадкоємець, дійсно належала [PERSON], що стверджено письмовими доказами у справі, а отже, з огляду на вказане, позивачка просить суд повністю задоволити її позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, в заперечення проти позовних вимог послався на наявність двох взаємовиключаючих рішень сільської ради с.Чепа, якими спірну земельну ділянку було виділено [PERSON] та [PERSON], вважає що підстави для задоволення позовних вимог відсутні (письмові заперечення долученні до матеріалів справи а.с.61), тому просить суд в задоволенні позову відмовити, представник відповідача [PERSON] також заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, інших доказів сторони не надали, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст.16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Так, відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вирішуючи даний спір між сторонами суд виходить з того, що Конституція України (ст41) проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що брат позивачки [PERSON] помер 26.06.2012р. \\а.с.14\\, заповіту після смерті не залишав і єдиним спадкоємцем за покійним є позивачка, оскільки на час смерті брат інших спадкоємців не мав. Встановлено також, що позивачка заяви про відмову від спадщини за померлим братом не подавала, тому суд вважає, що вона спадщину за померлим [PERSON] прийняла у встановленому законом порядку. У відповідності до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В силу приписів ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012р. №296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та [PERSON] із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Підпунктом а) пункту 3 ст.152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Так, з матеріалів справи вбачається, що до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входили земельна ділянка, що знаходиться в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району та земельна ділянка в с.Чепа, пл.Спортивна розміром 0,25 га., які належали [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996р. «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» та на підставі рішення [PERSON] сільської ради №148 від 28.09.2004р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Користуючись правом на безкоштовну видачу Державного акту на зазначені земельні ділянки, покійний брат звернувся до органів Держкомзему про видачу йому правовстановлюючих документів, однак, за життя так і не встиг отримати правовстановлюючі документи. Не дивлячись на зазначене, 09.07.2013р. [PERSON] сільська рада прийняла рішення №195, яким вирішила: «Припинити дію рішення сьомої сесії двадцять другого скликання [PERSON] сільської ради від 29.11.1996р. «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків», а саме пункту 8. [PERSON] с. Чепа, вул. Незалежна, 35. ...3. Припинити дію рішення 13 сесії 4 скликання [PERSON] сільської ради від 28.09.2004 №148 «Про передачу ділянок у приватну власність», а саме пункт 2. [PERSON] с. Гетеня, вул. Леніна 24 -0,40 га....». Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка оскаржили його в судовому порядку та відповідно постановою Виноградівського районного суду від 23.09.2013р., залишеним у силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2015р., таке рішення було визнано протиправним та скасовано. Так, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Між тим, зазначеною постановою Виноградівського районного суду від 23.09.2015р., і яке має преюдиційне значення по даній справі встановлено, що «до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входили земельна ділянка, що знаходиться в с.Чепа, вул.Незалежна- 35, та земельна ділянка в с.Чепа пл.Спортивна розміром 0,25 га. Дані земельні ділянки належали [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 року «Про вилучення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» (а.с.7) та на підставі рішення [PERSON] сільської ради №148 від 28.09.2004 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» (а.с.8). 09 липня 2013 року [PERSON] сільська рада прийняла рішення №195, яким вирішила: «1. Припинити дію рішення сьомої сесії двадцять другого скликання [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків», а саме пункту 8. [PERSON], с. Чепа, вул. Незалежна, 35… 3. Припинити дію рішення 13 сесії 4 скликання [PERSON] сільської ради від 28.09.2004 №148 «Про передачу ділянок у приватну власність», а саме пункт 2. [PERSON], с. Гетеня, вул. Леніна, 24, 0,40 га.» (а.с.6) Судом встановлено що оскаржуваним рішенням [PERSON] сільська рада вирішила припинити дію рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 року та рішення [PERSON] сільської ради від 28.09.2004 №148 «Про передачу ділянок у приватну власність». Так, рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 року та рішення [PERSON] сільської ради №148 від 28.09.2004 року є ненормативними актами, а актами індивідуальної дії, які не можуть бути скасовані самим органом місцевого самоврядування. [PERSON] сільська рада Виноградівського району прийняла рішення №197 від 09.07.2013 року про припинення дії рішень на підставі клопотання Державної інспекції сільського господарства від 26.06.2013 р. №04/3344/355. В даному клопотанні зазначається, що рішення [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 року про надання земельної ділянки [PERSON] не відповідає вимогам ст. 31 Земельного кодексу України, чинного на момент прийняття рішення; рішення [PERSON] сільської ради від 28.09.2004 року №148 не відповідає вимогам ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу, чинного на момент прийняття. [PERSON], як набувач права власності па земельні ділянки, не мав перевіряти правильність рішень [PERSON] сільської ради щодо реалізації нею наданої чинним законодавством компетенції, а зобов'язаний був дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття майна. [PERSON] мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб'єктом владних повноважень при прийняти ним рішень, вимог частини 2 статті 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що [PERSON] сільська рада діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Порушення порядку прийняття рішення [PERSON] сільською радою не може бути безумовною підставою скасування такого рішення. За таких обставин, [PERSON] сільська рада не мала права приймати рішення, яким припинила дію попередніх своїх рішення про надання земельної ділянки на праві приватної власності [PERSON] Проте, [PERSON] сільська рада припинила дію попередніх рішень прийнявши рішення №195 від 09.07.2013 року, вийшла за межі наданих законом повноважень. Вищезазначене підтверджує протиправність рішення [PERSON] сільської ради Виноградівського району № 195 від 09.07.2013 року. Отже, розглянувши справу на підставі поданих доказів та у межах заявлених вимог, оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов заявлено підставно, обставини, наведені позивачем на обґрунтування вимог, знайшли підтвердження в судовому засіданні, та встановлені судом факти є достатніми для визнання в частині незаконним та скасування рішення [PERSON] сільської ради Виноградівського району №195 від 09.07.2013року…». На підставі наведеного позивачка звернулася до сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку, що знаходиться в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району, додавши до даної заяви графічні матеріали про місце розташування, розмір та цільове призначення земельної ділянки, однак, позивачка отримала відмову, оскільки дана земельна ділянка належить вже [PERSON] на праві приватної власності. Зробивши запит на отримання Онлайн інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно, позивачка довідалась, що без її відому, під час процедури апеляційного оскарження (допоки постанова суду від 23.09.2013 року ще не набрала чинності), сільська рада своїм рішенням від 26.12.2013р. № 219 затвердила проект землеустрою на вказану земельну ділянку [PERSON] та визнала за ним право приватної власності на ділянку кадастровий номер №2121285900:07:002:0005. Отже, рішенням сільської ради №196 від 09.07.2013р. земельну ділянку, що знаходиться в с.Чепа по вул.Незалежна-35, Виноградівського району, яку було виділено покійному брату позивачки, було вирішено передати відповідачу [PERSON], а саме надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної ділянки у власність). Сільська рада своїм рішенням від 26.12.2013р. №219 затвердила проект землеустрою на вказану земельну ділянку гр. [PERSON] та визнала за ним право приватної власності на ділянку кадастровий номер № 2121285900:07:002:0005, а 31.07.2015р. позивачкою здійснено запит в мережі Інтернет про власника земельної ділянки по вул.Незалежна-35 в с.Чепа і згідно із Інформаційної довідки встановлено, що 04.02.2014р. о 10:30 год. за громадянином [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку по вищевказаній адресі за кадастровим номером 2121285900:07:002:0005 та видано свідоцтво про право власності №17382050 від 05.02.2014р. З огляду на вищезазначене, суд погоджується із доводами позивачки, що вказана земельна ділянка належить на праві приватної власності саме їй, як єдиному спадкоємцю покійного [PERSON], а сільська рада не мала права передавати дану ділянку іншій по сторонній особі, а відтак її право приватної власності підлягає захисту відповідно до приписів ст.16 ЦК України. Окрім того, докази позивачки про те, що спірна земельна ділянка, на яку претендує позивачка як спадкоємець, дійсно належала [PERSON], стверджено належними та допустими доказами \\а.с.15-32\\, а саме: Рішенням [PERSON] сільської ради від 29.11.1996 р., яким вирішено виділити у довічне спадкове володіння земельної ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків розміром 0,15 га: … [PERSON], с.Чепа, вул.Незалежна-35; Рішенням [PERSON] сільської ради №148 від 28.09.2004 року, яким вирішено передати в приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд в розмірі 0,15 га в с. Чепа, вул. Незалежна, 35; Заявою [PERSON] від 15 вересня 2009 року до Управління Держкомзему у [PERSON] районі про оформлення та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку, по вул. Незалежна, 35 в с. Чепа; [PERSON] сільської ради від 12.06.2013р. № 02-10/234, в якому сільською радою визнано, що «… до сільської ради звертався також [PERSON] про відмову у відведенні земельної ділянки по вул.Незалежна, 35 в с.Чепа, оскільки відповідно по господарського обліку книга № 7 особовий рахунок № 0622 земельна ділянка по вул. Незалежна, 35 рахується за гр. [PERSON] З дня його смерті рішення про вилучення зазначеної ділянки та виділення її новому користувачу не приймалося…»; [PERSON] сільської ради від 21.01.2013 року № 02-10/38, в якому сільська рада визнала, що «… земельна ділянка по вул. Незалежна, 35 в с. Чепа була надана в користування [PERSON] і на даний час рахується за ним. Згідно закону, першочерговими користувачами даної ділянки є його діти…»; Рішенням [PERSON] сільської ради № 171 від 06.02.2013 року, яким відмовлено гр. [PERSON] та гр. [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою по даній ділянці, позаяк така ділянка виділена гр. [PERSON] Свідоцтвом про смерть гр. [PERSON] 26 червня 2012р.; Довідкою [PERSON] сільської ради від 03.09.2013р., відповідно до якої встановлено, що на час смерті [PERSON], разом з ним проживала і була зареєстрована [PERSON]; [PERSON] державної нотаріальної контори від 07.11.2013р. розяснено позивачу, що у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку видати свідоцтво про право на спадщину за законом не вдається можливим і рекомендовано звернутися до суду, а відтак позивачка вважає, що спірна земельна ділянка не могла бути переданою іншій особі, оскільки належала [PERSON] і після його смерті мала бути передана позивачці [PERSON] Так, згідно роз'яснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Що стосується незаконності рішень органу місцевого самоврядування то суд зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст.ст.8,124 Конституції України, ст.ст.26,30,87-90,97,100, 102,118,123,128,143-146,149,151,153-158,161,210,212 ЗК України, глав 27,33,34 ЦК України, ст.15 ЦПК України, ст.12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи, що Державні акти на право власності на земельну ділянку по чинному законодавству не видають, слід мати на увазі, що документами, які посвідчують право власності на земельну ділянку є Свідоцтва державних реєстраторів. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26.09.2012р. (справа N 6-103цс12),яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. У зв"язку з наведеним, оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного, наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд обгрунтовано дійшов до висновку, що позов підставний, а відтак підлягає до повного задоволення. Суд також вважає, що судові витрати по справі, які поніс позивач, слід стягнути з відповідачів в солідарному порядку, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 17.08.2015р. \\а.с.1\\ позивач сплатив 243,60 грн. судового збору та відповідно до Договору про надання правової допомоги від 01.09.2015р., [PERSON] ВРН-1 здачі-приймання послуг, квитанції №066 від 08.02.2016р. позивач сплатив 4.000,00 грн. за надання правової допомоги. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка долучила до матеріалів справи докази понесення нею витрат на правову допомогу адвоката, а відтак позивачка порушує питання про розподіл судових витрат і просить стягнути з відповідачів понесені нею та документально підтвердженні витрати на правову допомогу у розмірі 4.000,00 грн. Зокрема, до клопотання позивачкою додано касову квитанцію за наданні нею послуги за договором про надання правової допомоги, укладеним 01.09. 2015р. між позивачкою та адвокатом [PERSON]. Вирішуючи дане клопотання суд виходить з того, що п. 47 Постанови пленуму роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, Рішення від 13 липня 2013 року № б-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі Ш Закону України від 02.06.2011р. 3460-УГ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,42,56 ЦК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка падає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно зі ст.1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до вимог ст.ст.6,203,207,215,627,1054,1055 ЦК України та

Outcome: approved