Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання права власності на нежитлове приміщення, посилаючись на те, що взимку 2014 року їй стало відомо, що Бузівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області має намір продати належне сільській раді нежитлове приміщення - будівлю, розташовану по [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, яке належить їй на праві власності, в зв'язку з чим, 04 лютого 2014 року вона уклала із Бузівською сільською радою угоду купівлі-продажу належного їй на праві приватної власності нежитлового приміщення - будівлі, розташованої по [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, при цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даної будівлі, зокрема, щодо ціни, передачі її у власність, виготовлення документів на будівлю, оформлення договору в нотаріальній конторі за спільні кошти. На підтвердження укладеної угоди 18 лютого 2014 року нею було сплачено на рахунок Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області грошові кошти в розмірі 27 876 гривень, про що свідчить квитанція від 18 лютого 2014 року. Після сплати нею грошей, вона від сільської ради отримала ключі і документи на належне їм приміщення, зробила у ньому ремонт та стала ним користуватись, однак до цього часу сільська рада договір купівлі-продажу належним чином не оформила, так як не бажає та не має змоги з'являтись до нотаріальної контори для оформлення належним чином договору купівлі-продажу приміщення нежитлової будівлі, оскільки їх представник постійно зайнятий по роботі та вважає, що право власності на належне сільській раді приміщення після сплати нею їм грошей перейшло до неї. Позивач вважає, що зі своєї сторони вона виконала всі покладені на неї обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатила всю обумовлену суму вартості нежитлової будівлі, безперешкодно користується ним, а у зв'язку з небажанням та неможливістю відповідача з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу приміщення магазину, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між ними укладено, однак нотаріально його посвідчити не має можливості, тому вона звернулась з даним позовом до суду. Представник позивача - адвокат [PERSON], що діє на підставі угоди про представництво клієнта адвокатом від 04 вересня 2014 року (а.с. 4, 5), будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явилась, до суду надала заяву (а.с. 19), згідно якої підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Бузівської сільської ради, будучи належними чином повідомленим про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву (а.с. 18), згідно якої просить справу розглянути в їх відсутність, позов визнає повністю. З цих підстав суд вважає можливим ухвалити судове рішення згідно ст. 174 ЦПК України, а також відповідно до ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що взимку 2014 року позивачці - [PERSON], [INFO] (а.с. 6) стало відомо, що відповідач - Бузівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області має намір продати належне сільській раді нежитлове приміщення - будівлю, розташовану по [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, яке належить їй на праві власності (а.с. 7, 8, 12-14, 15), в зв'язку з чим, 04 лютого 2014 року позивачка уклала із Бузівською сільською радою угоду купівлі-продажу належного їй на праві приватної власності нежитлового приміщення - будівлі, розташованої по [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, при цьому сторони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даної будівлі, зокрема, щодо ціни, передачі її у власність, виготовлення документів на будівлю, оформлення договору в нотаріальній конторі за спільні кошти, при цьому сільською радою прийнято рішення "Про продаж нерухомого майна (будівлі) що належить до комунальної власності Бузівської сільської ради та розташована по [ADDRESS]" а саме [PERSON] (а.с. 10). На підтвердження укладеної угоди 18 лютого 2014 року позивачкою було сплачено на рахунок Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області грошові кошти в розмірі 27 876 гривень, про що свідчить квитанція від 18 лютого 2014 року (а.с.11). Після сплати позивачкою грошей, вона від сільської ради отримала ключі і документи на належне їм приміщення, зробила у ньому ремонт та стала ним користуватись, однак до цього часу сільська рада договір купівлі-продажу належним чином не оформила, так як не бажає та не має змоги з'являтись до нотаріальної контори для оформлення належним чином договору купівлі-продажу приміщення нежитлової будівлі, оскільки їх представник постійно зайнятий по роботі та вважає, що право власності на належне сільській раді приміщення після сплати позивачкою їм грошей перейшло до неї. Позивач зі своєї сторони виконала всі покладені на неї обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатила всю обумовлену суму вартості нежитлової будівлі, безперешкодно користується нею, а у зв'язку з небажанням та неможливістю відповідача з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу приміщення магазину, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між ними укладено, однак нотаріально його посвідчити не має можливості, тому позивачка звернулась з даним позовом до суду (а.с. 1, 2-3). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, враховуючи, що сторони домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу та відбулось повне його виконання, але неможливо нотаріально посвідчити договір, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним обґрунтовані та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов, оскільки згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: approved