Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача з позовною заявою про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивувала тим, що з 19 травня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 21 березня 2002 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні позивача. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на її утримання та самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться станом його здоров'я. У зв'язку з наведеним просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні сина [PERSON], [INFO]. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що відповідач проживає з 2006 року з новою сім»єю по [ADDRESS], має двох неповнолітніх дітей. Один раз приїздив до родичів у місто Київ та відвідував сина. На її прохання влаштував сина у санаторій, під час знаходження в санаторії на вихідні дні брав його до себе. Однак дружина влаштовувала сварки, через це син не бажав більше ходити до батька до дому. Син з батьком декілька разів спілкувалися по телефону. В 2010 році відповідач запропонував синові спілкуватися через соціальну мережу «Вконтакті», цікавився чим він займається. Вона не зверталася до органу опіки та піклування із заявою про притягнення відповідача до відповідальності за невиконання батьківських обов»язків. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації Хомутенко Ю.Д. пояснила, що позивач звернулася до служби, тому провели співбесіду з дитиною та з»ясували, що довгий час він не бачив батька, матеріальної допомоги на утримання батько не надає. Також розшукали батька, який проживає у Вінницькій області та через зайнятість не приїхав до них, повідомили про розгляд справи у суді. Відповідач не заперечував проти позову, оскільки 2-3 роки тому припинено спілкування. 23 листопада 2016 року склали висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Дослідивши матеріали справи, суд фактично встановив наступне. 3 19 травня 2000 року по 21 березня 2002 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на її утримання та самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться станом його здоров'я. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано виконавчий лист, виданий на примусове виконання рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 12 квітня 2001 року, яким стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дружини [PERSON] у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно (а.с.7); виконавчий лист, виданий на примусове виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 квітня 2001 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно (а.с.8); розрахунок заборгованості по аліментам за період з травня 2001 року по травень 2015 року, яка становить у розмірі 113 276,34 грн. (а.с.9-18); довідку Промислово-економічного коледжу Національного авіаційного університету від 07 червня 2016 року, про те, що [PERSON] навчається на 1 курсі денного відділення за спеціальністю «Розробка програмного забезпечення» (а.с.21); довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Отваг-газ2» про те, що [PERSON] працює у ресторані «Сім-Сім» з 05 січня 2006 року по теперішній час на посаді офіціанта, та зарекомендувала себе як відповідальний працівник (а.с.22); довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Отваг-газ2» про те, що [PERSON] працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Отваг-газ2» з 01 липня 2011 року, відповідно до якої загальна сума доходів за період з грудня 2015 року по травень 2016 року становить у розмірі 8 350,00 грн. (а.с.22); характеристику студента Промислово-економічного коледжу Національного авіаційного університету [PERSON], його мати активно цікавиться навчанням сина, регулярно відвідує батьківські збори (а.с.24); постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції м. Києва про закриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 12 квітня 2001 року, оскільки [PERSON] проживає у Дніпровському районі м. Києва (а.с.25). Дослідив добуті докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст.171 Сімейного кодексу України заслухана думка неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який пояснив, що проживає разом з матір»ю. Він бажає, щоб його батька позбавили батьківських прав через те, що з ним давно не проживає разом, батько не займається його вихованням та матеріально не забезпечує. 5 років тому проходив курс оздоровлення, під час знаходження в санаторії на вихідні дні батько брав його до себе, пропонував дружити. Однак дружина батька влаштовувала сварки, через байдуже відношення батька він відчув відсутність зацікавленості до нього. Два роки тому батько подарував йому велосипед. Декілька разів спілкувалися по телефону, але батько тільки запитував про його справи, тому бесіда довго не тривала. Батько знайшов його через соціальну мережу «Вконтакті», декілька разів спілкувалися, але потім батько заблокував його з невідомих причин. Між ними не склалися теплі стосунки, батько не підтримує з ним зв»язок, не вітає з днем народження, не пропонує зустрітися. Позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно висновку Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 01 грудня 2016 року позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], є доцільним (а.с. 56-57). Частина 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України передбачає можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що висновок служби у справах дітей обґрунтований лише тим, що відповідач на електронну адресу Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації направив повідомлення про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. При цьому у висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися для з»ясування причин невиконання відповідачем батьківських обов»язків. Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який вважав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Судом не встановлено, що у відповідача закріпилася стійка поведінка щодо невиконання обов'язків по вихованню дитини. Наявність заборгованості по аліментам, не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Позивач не зверталася до органу опіки та піклування за захистом прав дитини, цим органом не приймалися заходи щодо усунення причин невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» дає судам роз'яснення, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі (пункт 12 вказаної постанови). Так, позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України від 07 березня 2007 року щодо питання, чи було втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції право заявника на повагу до його сімейного життя, чи було втручання виправданим, полягає у наступному. 50. Це втручання не становитиме порушення статті 8, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. 53. Визначаючи, чи був захід, який оскаржується, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, розглядатиме підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їхньої відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягає не у виконанні обо\-в'язків національних органів щодо вирішення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами в межах їх свободи розсуду, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення від 23 вересня 1994 р. у справі «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland), Series A, № 229-A, с. 20, п. 55, та, mutatis mutandis, рішення від 9 червня 1998 р. у справі «Бронда проти Італії» (Bronda v. Italy), Reports of Judgments and Decisions 1998?IV, с. 1491, п. 59). 54. Далі Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інте\-ре\-сами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78). 55. У цій справі Суд зазначає, що компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, взяли до уваги доводи, надані матір'ю дитини та іншими свідками з її боку, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. 56. Суд не має сумнівів, що такі доводи могли бути належними. Однак з урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень (див. рішення у справі «Ельсгольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 52, ECHR 2000-VIII; зазначене вище рішення у справі «P., C., та S. проти Сполученого Королівства» (P., C. аnd S. V. the United Kingdom), п. 119, та рішення у справі «Венема проти Нідерландів» (Venema v. the Netherlands), заява № 35731/97, п. 91, ECHR 2002-X, із посиланням на рішення від 8 липня 1987 р. у справі «W. проти Сполученого Королівства» (W. v. United Kingdom), Series A, № 121, с. 28-29, п. 64). 57. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу. 60. Таким чином, Суд доходить висновку, що заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Таким чином, у цій справі права заявника, гарантовані статтею 8 Конвенції, були порушені. Отже, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов'язків по вихованню дитини, та встановлених обставин щодо не врегулювання питання щодо невиконання відповідачем обов'язків по вихованню дитини органами опіки та піклування, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 07 вересня 2016 року ухвалою суду відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав позивачу [PERSON] до винесення рішення по справі. Згідно ч. 2 ст. 82 ЦПК України витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Позивачем на день винесення рішення по справі не сплачено судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру, а саме про позбавлення батьківських прав. Тому з урахуванням викладеного суд приходить висновку про стягнення з позивача на користь держави судового збору у розмірі 551,20 грн., відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved