Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати відповідача, який, починаючи з серпня 2012 року, часу припинення фактичного проживання та переїзду останнього на постійне місце проживання до м. Березань Київської області, протягом останніх двох років за місцем реєстрації відсутній та не надає в добровільному порядку згоди на зняття його з реєстрації, таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи належним чином повідомленим до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив. У зв'язку із зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положення ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом із ним, зобов'язанні звільнити жиле приміщення, а у разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Положення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Як вбачається із матеріалів справи, позивач на підставі договору дарування квартири, посвідченого 21.09.2001 року державним нотаріусом Другої Васильківської державної нотаріальної контори Київської області Пясецькою Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1809, є власником квартири [ADDRESS]. За відомостями будинкової книги для прописки громадян, в [ADDRESS] зареєстровані сторони у справі. При цьому, згідно акту обстеження житлових умов, складеного 6.11.2013 року депутатом Васильківської міської ради Бурсовою Л.П. в результаті обстеження житлових умов, відповідач, будучи зареєстрованим, в квартирі [ADDRESS] не проживає, його особисті речі в даному приміщенні відсутні. Як вбачається із повідомлення про вручення поштового відправлення № 08600 0721423 4 від 14.04.2014, відповідач проживає в [ADDRESS], що також підтверджує відсутність останнього за місцем реєстрації. У відповідності до матеріалів справи, договору про здачу в найом будинку, в порядку ст. 158 ЖК України, позивач з відповідачем не укладали. Таким чином, підстав для подальшого користування житлом у відповідача не має, оскільки, за вимогами СК України, вона не є членом сім'ї власника житлової квартири, а тому підстави для збереження за нею житлового приміщення, передбачені ст. 71 ЖК України, відсутні, та, крім того, договір найму між сторонами не укладався. На підставі наведеного та

Outcome: approved