Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 29.02.2000 р. квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить йому та відповідачам. При цьому відповідач [PERSON] набула право власності на частку зазначеної квартири після смерті своєї бабусі [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.11.2017 р. позивача вселено до спірної квартири та виділено в користування житлову кімнату №9 площею 12,0 кв.м., кухню, туалет, ванну кімнату, коридор, вбудовану шафу та комору визначено об'єктами спільного користування. Визначення частки позивачу, як співвласнику приватної спільної сумісної власності необхідно для подальшої можливості розпорядитися своєю часткою на свій розсуд, однак на даний час він не може цього зробити оскільки в свідоцтві про право власності на квартиру відсутні чітко визначені частки кожного із співвласників. Просив суд визначити 1/3 частку в спільній сумісній власності у спірній квартирі. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалу суду від 17.05.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 17). У визначений строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надали. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 29.02.2000 р. зареєстрованого в МКП «Маріупольське БТІ» 29.03.2000 р. №35308 трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності без визначення часток [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Квартира має загальну площу 65,4 кв.м (а.с. 7). Після смерті співвласника спірної квартири [PERSON], 1/3 частку трикімнатної квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості щодо реєстрації прав власності на квартиру [ADDRESS] відсутні ( а.с. 20). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.11.2017 р. яке набрало законної сили 12.12.2017 р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про порядок користування квартирою та вселення задоволено. Позивача вселено до квартири [ADDRESS] та виділено в користування житлову кімнату №9 площею 12,0 кв.м, в квартирі [ADDRESS]. Кухню площею 7,5 кв.м, туалет площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 1,9 кв.м, коридор площею 12,0 кв.м, вбудовану шафу площею 0,5 кв.м та комору площею 1,3 кв.м. в квартирі [ADDRESS] визначено об'єктами спільного користування ( а.с.5-6). Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру … . Відповідно до ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За роз'ясненнями п. 5 Пленуму Верховного Суду України у своїй Постанові «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна. При визначенні розміру часток у майні, суд виходить із положень ч. 1 ст. 357 ЦК України - вважаючи, що частки є рівними, оскільки будь-якого договору між сторонами про розмір часток суду не надано. Як зазначено у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, п.п. 6 п. 3.4., що зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. За ст. ст.. 368, 369 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, п. 17 роз'яснив, що, розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України - у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З огляду на наведене, враховуючи, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить частина спірної квартири, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved