Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідча про стягнення невиплаченої заробітної плати. На підставу своїх вимог спирається на те, що з 16 вересня 2010 року позивач працював охоронником на державному підприємстві «Іваньківський цукровий завод». Звільнився за власним бажанням 12.07.2019 року (наказ від 12.07. 2019 року №17-к). Підставою, що примусила позивача звільнитися з роботи стали неодноразові порушення підприємством - відповідачем вимог ст. 115 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати та виникнення її заборгованості. Згідно з довідкою бухгалтерії підприємства загальний розмір заборгованості з лютого 2018 року по липень місяць 2019 року становить 66908,09 грн., (шістдесят шість тисяч дев`ятсот вісім грн., 09 копійок). Неодноразово до звільнення позивач звертався до керівництва та в бухгалтерію підприємства щодо своєчасної виплати заробітної плати та позивачу було неодноразово безпідставно відмовлено нібито через відсутність коштів, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Позивач до суду не з`явився, але надав суду заяву в якій просив справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об?ємі про стягнення заборгованості, а в частині негайного виконання рішення щодо присудженої йому заборгованої заробітної плати відмовився. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але згідно письмової заяви позовні вимоги позивача визнає та просить справу слухати у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини: з 16 вересня 2010 року позивач працював охоронником на державному підприємстві «Іваньківський цукровий завод», що підтверджується копією наказу №110-к від 2010 року (а.с. 3-4). Звільнився за власним бажанням 12.07.2019 року, підтверджується наказом від 12.07. 2019 року №17-к (а.с. 5). Згідно з довідкою бухгалтерії підприємства загальний розмір заборгованості з лютого 2018 року по липень місяць 2019 року становить 66908,09 грн., (а.с. 7). Неодноразово до звільнення позивач звертався до керівництва та в бухгалтерію підприємства щодо своєчасної виплати заробітної плати та позивачу було неодноразово безпідставно відмовлено нібито через відсутність коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує црацівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунки. Проаналізувавши вищевикладене суд приходить до висновку про наявність права позивача на отримання невиплаченої йому заробітної плати у день його звільнення, тобто заборгованості по заробітній платі в сумі 66908 грн. 09 коп. за період з лютого 2018 року по липень 2019 року включно, а тому позов підлягає до задоволенняю Судові витрати які складаються із судового збору в сумі 768 грн.40 коп. у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову у відповідності до Закону України "Про судовий збір". На підставі викладеного,

Outcome: approved