Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

позивач звернулась до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ПАТ «Універсал банк», з участю третьої особи- приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Вишинської О.М. про визнання недійсним договору іпотеки № 1609 від 13.05.2008 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ВАТ «Універсал банк», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. в частині зобов'язань [PERSON]; скасування заборону на відчуження квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], накладену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. на підставі договору іпотеки № 1609 від 13.05.2008 року та стягнення судових витрат. В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що договір іпотеки № 1609 від 13.05.2008 року було укладено між ВАТ «Універсал банк», [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.09.2014 року у справі № 465/6125/13 було залишено без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 07.11.2013 року, яким було припинено іпотечний договір № 1609 від 13.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. в частині зобов'язань [PERSON] та [PERSON] А так як предметом іпотечного договору не може бути частина майна, яка не виділена в натурі як окремий об'єкт нерухомого майна, то даний договір слід визнати недійсним та скасувати заборони на відчуження спірної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладених у позові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача 03.06.2015 року у судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що вони є неналежними відповідачами по справі, просив залучити приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Вишинську О.М. 22.06.2015р в судове засідання представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, повторно не з'явився, та про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечила представник позивача. Третя особа- приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Вишинська О.М. у судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце слухання справи. Однак подала пояснення на позовну заяву від 10.06.2015 року, в яких зазначила, що на момент посвідчення договору іпотеки № 1609 від 13.05.2008р. в іпотеку передавалась вся квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а не її частина, а тому вимог чинного законодавства при посвідченні нею іпотечного договору жодним чином не були порушенні, просила розглядати справу за її відсутності, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечила представник позивача Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або інтересів, тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Судом встановлено, що13 травня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал банк» в особі Мельничук Оксани Ярославівни, яка діяла на підставі довіреності № 1730 від 28.03.2008 року було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL4391 (надалі - генеральний договір) та додаткову угоду № BL4391/BL4391-KL+ (надалі - додаткова угода). Предметом генерального договору про надання кредитних послуг згідно п. 1.1 було надання [PERSON] кредитних послуг у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 69 000,00 швейцарський франків. В якості додаткового забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором та додатковою угодою, між ВАТ «Універсал банк», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір за реєстровим № 1609 від 13.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. Предметом даного іпотечного договору була передача в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 46,2 кв.м. та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі договору міни, посвідченого 23.05.1997 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Блюй Ю.В., за реєстровим номером 3-2370, зареєстрованого 20.06.1997 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки та записано в реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 11971, реєстраційний номер 22615706, яка належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 07.11.2013 року визнано припиненим іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за № 1609 від 13.05.2008 року, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ВАТ «Універсал банк», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. в частині зобов'язань [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.09.2014 року у справі № 465/6125/13 було залишено без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 07.11.2013 року, яким було припинено іпотечний договір № 1609 від 13.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. в частині зобов'язань [PERSON] та [PERSON] Відповідно до норм пункту 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ст. 1, ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим законом. До них чинним законодавством, зокрема, віднесено: земельні ділянки; будівлі; споруди; підприємство як майновий комплекс; житлові будинки; квартири; дачі; садові будинки; гаражі; об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно в майбутньому; право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: -майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; -нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; -воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Стаття 5 Закону України «Про іпотеку» зазначає, що предметом іпотеки може бути, зокрема, нерухоме майно, яке зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Статтею 578 ЦК України установлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» також визначено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до Аналізу ВСУ судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна від 03.03.2015 року, зазначено, що чинним законодавством не передбачена можливість передачі в іпотеку частини об'єкта нерухомого майна, оскільки після виділення в натурі й реєстрації права власності на неї така частина перестає бути частиною і стає окремим об'єктом нерухомості. Цей висновок повинен застосовуватися незалежно від того, перебуває частина об'єкта нерухомого майна в спільній власності чи в одноосібному володінні. Враховуючи вищенаведені норми Закону та той факт, що спірний іпотечний договір № 1609 від 13.05.2008 року було припинено в частині зобов'язань співвласників предмету іпотеки [PERSON] та [PERSON], частка у спільній сумісній власності на заставне майно, яка належить [PERSON] не може бути предметом іпотеки, оскільки не є виділена в натурі та на неї відсутня реєстрація права власності як на окремий об'єкт іпотеки. Очевидним є те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік основних засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1, 3 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з слід стягнути з відповідача ПАТ «Універсал банк» на користь позивача судовий збір у розмірі 243,60 грн., що було сплачено при поданні позовної заяви.

Outcome: approved