Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнаня відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником будинку за вищевказаною адресою та є матір`ю [PERSON] [INFO] відповідач народила доньку- [PERSON] , яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач по справі хоча і зареєстрована за вищевказаною адресою, проте там не проживає та не веде з позивачем спільного господарства, оскільки припинила піклування про дитину та спілкування з нею, проживає окремо вже близько двох років. В утриманні будинку оплаті комунальних послуг участі не приймала, а позивач вимушена оплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідача. [PERSON] вважає, що реєстрація відповідача в квартирі порушує її права як власника житлового приміщення, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 21.05.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, звільнено позивача від сплати судового збору. Позивач подала до суду заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу без її участі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, про час та місце розгляду справи, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне повідомлення відповідача. Заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи. Приймаючи до уваги предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі- продажу ААМ №114557 від 01.07.1998, реєстраційний номер 2-927. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як вбачається з довідки з реєстру територіальної громади м.Харкова за адресою: [ADDRESS] , разом з позивачем у квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Згідно Акту, підписаного сусідами позивача, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з кінця 2018 року. Відповідно до повідомлення Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області № 7350/119-63/01-2019 від 22.04.2019, встановити фактичне місце перебування [PERSON] , 1989 року народження, не надалось можливим. Згідно довідки Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області перевірку за зверненням [PERSON] щодо місцезнаходження її доньки [PERSON] припинено, оскільки встановити фактичне місце знаходження останньої не виявилось можливим. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб. На підставі ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: не проживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно роз`яснень, наданих в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку позивача понад 2 років, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного і

Outcome: approved