Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, посилаючись на те, що він з 10.03.2015 року по 07.04.2015 року працював у відповідача на посаді начальника. Згідно наказу №56 від 07.04.2015 року звільнений за власним бажанням. При звільненні з ним не проведено повного розрахунку, та така заборгованість згідно довідки від 16.03.2017 року становить 582,05 грн.. Крім цього, із ним з моменту його звільнення з вини роботодавця не було вчасно розраховано по заробітній платі з квітня 2015 року по березень 2017 року(тобто 724 дні), а тому вважає, що йому повинно бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 92780,60 грн.. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнив, просив стягнути на його користь заборгованість заробітної плати в розмірі 582,05 грн. згідно довідки від 16.03.2017 року та дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Просить уточнений позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, та пояснив, що така заборгованість вникла з вини позивача, що е штучно з метою стягнення з відповідача надмірних коштів. У зв'язку з уточненням позовних вимог, не заперечив щодо стягнення заборгованості заробітної плати в розмірі 582,05 грн. згідно довідки від 16.03.2017 року. Просив уточнений позов задоволити. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечив, та надав пояснення аналогічні до поданого заперечення. У зв'язку з уточненням позовних вимог, не заперечив щодо стягнення заборгованості заробітної плати в розмірі 582,05 грн. згідно довідки від 16.03.2017 року. Просив уточнений позов задоволити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 10.03.2015 року по 07.04.2015 року позивач працював в Будинкоуправлінні №4 КЕВ м.Львова на посаді начальника та згідно наказу №56 від 07.04.2015 року звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін виникає спір. Згідно довідки Будинкоуправління №4 КЕВ м.Львова від 16.03.2017 року №22 було відповідачем нарахована, але не виплачена позивачу зарплату, яка становить 582,05 грн. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відтак, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість заробітної плати в розмірі 582,05 грн. підставні та підлягають до задоволення в зазначеному розмірі. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved