Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл Управлінню державної міграційної служби у Запорізькій області на виготовлення та видачу проїзних документів для неодноразових тимчасових поїздок неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO], без нотаріально посвідченої на це згоди її батька [PERSON], надати дозвіл на оформлення документів та виготовлення візових документів для виїзду за кордон та надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO], у супроводі її матері [PERSON], або інших уповноважених нею осіб, без згоди та супроводу її батька [PERSON] Позов обґрунтовано тим, що вона має бажання поїхати за кордон разом з донькою [PERSON], [INFO], з метою відпочинку, оздоровлення та ознайомлення з культурою інших країн, що відповідає інтересам дитини, оскільки буде сприяти всебічному розвитку дитини, але це є неможливим через те, що [PERSON], як батько дитини відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виготовлення дитині проїзних документів та згоду на її виїзд за кордон. В судове засідання представник позивача не з'явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, позов підтримає повністю, наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач будучи повідомленим належним чином про день, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутністю від нього не надходило, тому суд вважає можливим розглядати справу за відсутністю відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представники третіх осіб - органу опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради та Управління державної міграційної служби у Запорізькій області в судове засідання не з'явились, не повідомили суд про причини неявки, про місце та час судового засідання були повідомлені належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною та вважає можливим заочно розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за їх відсутності, та у зв'язку з неявкою відповідача та представників третіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилась дитина - донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис №572 /а.с.9/. 06 лютого 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], актовий запис №47 /а.с.8/. 08 серпня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище «[PERSON]», про свідчить свідоцтво про шлюб, серії [NUMBER], актовий запис №623 /а.с.10/. Під час судового розгляду встановлено, що позивач та її чоловік мають бажання поїхати за кордон разом з донькою [PERSON], [INFO], з метою відпочинку, оздоровлення та ознайомлення з культурою інших країн, що відповідає інтересам дитини, оскільки буде сприяти всебічному розвитку дитини, однак відповідач, як батько дитини відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виготовлення дитині проїзних документів та згоду на її виїзд за кордон. При цьому не вказує жодної аргументованої причини своєї відмови. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 19 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. У відповідності до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вказує на те, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон України може бути дозволено на підставі рішення суду. Такі ж положення щодо виїзду за кордон громадян України, які не досягли 16-річного віку містяться в Правилах перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, зокрема, п.п. 3 п.2-2 яких передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально завірених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до змісту Постанови Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа», оформлення проїзних документів здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі, того з них, з ким проживає дитини. За наявності заперечень одного із батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, а також з огляду на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме інтересам [PERSON], що було встановлено у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб - органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради, Управління державної міграційної служби у Запорізькій області, про виготовлення дитині проїзного документу та надання дозволу на виїзд за кордон в повному обсязі.

Outcome: approved