Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України про припинення трудового договору та зобов`язання вчинити певні дії. В ході судового розгляду позивач змінив підстави позову, та обґрунтував свій позов наступними обставинами. 16 червня 2015 року між ним і Державним підприємством «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України було укладено трудовий договір. Відповідно до даного договору позивач був прийнятий на посаду механіка виробництва, через рік був переведений на посаду головного механіка. 29 червня 2021 року ним була подана заява особисто директору ДП «Хлібна база №77» Дресвянікову П.В. про звільнення з займаної посади з 29 червня 2021 року за згодою сторін. Директор підприємства Дресвяніков П.В. відмовився отримати та зареєструвати заяву про звільнення, при цьому в усній формі заявив, що не погоджується звільняти позивача за угодою сторін, оскільки необхідно провести інвентаризацію матеріальних цінностей. Однак, не надав позивачу письмову відмову з обґрунтуванням причин неможливості задоволення заяви про звільнення, умови, при яких заява буде задоволена і дату його потенційного звільнення. Факт відмови роботодавця у прийнятті та реєстрації заяви про звільнення підтверджується його зверненням з відповідною заявою до Відділення поліції №1 (смт.Іванівка) Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області. Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку заява зареєстрована в журналі єдиного обліку за №2075. Позивач був вимушений звернутися за захистом своїх трудових прав до суду і вимагати через суд звільнення з роботи. У позовній заяві позивач просив припинити трудовий договір між ним і Державним підприємством «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України за п.1 ст.36 КЗпП України з 29 червня 2021 року. Однак, враховуючи те, що домовленості про звільнення за угодою сторін між ними не відбулося, відповідач фактично відмовив позивачу у розірванні трудового договору за угодою сторін, тому він вимушений був переписати свою заяву на звільнення за власним бажанням відповідно до п.1 ст.38 КзПП України. Заява датована 23 вересня 2021 року і направлена відповідачу рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується відповідною поштовою квитанцією. На заяву позивача про звільнення за власним бажанням жодної відповіді від роботодавця він не отримав по сьогоднішній день. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Датою попередження роботодавця відповідно до ст.241-1 КЗпП визначено день отримання працівником підприємства рекомендованого листа в поштовому відділенні під підпис, якщо заява на звільнення надіслана поштою. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - дата отримання працівником підприємства заяви позивача зазначена 28.09.21 року, саме вона є початком відліку для визначення дня звільнення. Відсутність дати звільнення, як і дати її написання, не робить заяву недійсною (рішення ВСУ від 19.11.2008р. №6-14270св08;постанова ВС від 16.08.2018 р. у справі №554/6423/17), тому що відлік двотижневого строку, для того щоб визначити дату звільнення, проводять з дня, що настає за днем фактичного попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням. Позивач просить суд припинити трудовий договір між ним і Державним підприємством «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України за ч.І ст.38 КЗпП України з 12 жовтня 2021 року. Зобов`язати відповідача: звільнити позивача шляхом видачі наказу про звільнення з дати розірвання трудового договору, внести до трудової книжки запис про його звільнення з посади головного механіка. Стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату та усі належні йому при звільненні виплати. Позивач у судове засідання не з`явився, проте надав заяву про слухання справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягав, не заперечував у разі неявки відповідача у судове засідання проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності його представника до суду не подав, до суду кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження, ухвала про витребування документів) направлялося за адресою за місцем знаходження відповідача, а згідно позначки працівника вручити поштове відправлення не представляється можливим, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідач отримав судовий виклик та повідомлений про порядок розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом на підставі поданих позивачем доказів встановлено, що 16 червня 2015 року між позивачем і Державним підприємством «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України було укладено трудовий договір. Відповідно до даного договору позивач був прийнятий на посаду механіка виробництва, через рік був переведений на посаду головного механіка. 29 червня 2021 року ним була подана заява особисто директору ДП «Хлібна база №77» Дресвянікову П.В. про звільнення з займаної посади з 29 червня 2021 року за згодою сторін. Як вбачається з наданих документів позивача не було звільнено з займаної посади за згодою сторін. Відповідач не надав позивачу письмову відмову з обґрунтуванням причин неможливості задоволення заяви про звільнення, умови, при яких заява буде задоволена і дату його потенційного звільнення. Факт відмови роботодавця у прийнятті та реєстрації заяви про звільнення підтверджується його зверненням з відповідною заявою до Відділення поліції №1 (смт.Іванівка) Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області. Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку заява зареєстрована в журналі єдиного обліку за №2075. Позивач був вимушений звернутися за захистом своїх трудових прав до суду і вимагати через суд звільнення з роботи. У позовній заяві позивач просив припинити трудовий договір між ним і Державним підприємством «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України за п.1 ст.36 КЗпП України з 29 червня 2021 року. Однак, враховуючи те, що домовленості про звільнення за угодою сторін між ними не відбулося, відповідач фактично відмовив позивачу у розірванні трудового договору за угодою сторін, тому він вимушений був переписати свою заяву на звільнення за власним бажанням відповідно до п.1 ст.38 КзПП України. Заява датована 23 вересня 2021 року і направлена відповідачу рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується відповідною поштовою квитанцією. На заяву позивача про звільнення за власним бажанням жодної відповіді від роботодавця він не отримав по сьогоднішній день. Як вбачається з матеріалів справи відповідач по справі не надав відзив на позов первісний та не надав відзив на позов уточнений, у судове засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє. Крім того за клопотанням позивача у відповідача витребовувалися докази по справі, проте ухвалу суду про витребування доказів залишена відповідачем без виконання та реагування. Ст. 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Інформація про місцезнаходження юридичної особи та її відокремлені підрозділи міститься в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (п. п. 10, 29 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"). Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України місцезнаходження ДП «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України - Україна, 67200, Одеська обл., Іванівський р-н, селище міського типу Іванівка Позивач вчинив усі можливі дії щодо свого звільнення, зокрема, написав заяву про звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України та надіслав її за адресою місця знаходження ДП «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України. Застосовуючи норми матеріального права суд виходив з такого. Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Датою попередження роботодавця відповідно до ст.241-1 КЗпП визначено день отримання працівником підприємства рекомендованого листа в поштовому відділенні під підпис, якщо заява на звільнення надіслана поштою. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - дата отримання працівником підприємства заяви позивача зазначена 28.09.21 року, саме вона є початком відліку для визначення дня звільнення. Відсутність дати звільнення, як і дати її написання, не робить заявою недійсною (рішення ВСУ від 19.11.2008р. №6-14270св08;постанова ВС від 16.08.2018 р. у справі №554/6423/17), тому що відлік двотижневого строку, для того щоб визначити дату звільнення, проводять з дня, що настає за днем фактичного попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням. Згідно ст.43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39). Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП Україні при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установ, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом ст. 22 КЗпПУ будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні, та припиненні трудового договору не допускається. Трудовий договір припиняється тільки за наявності підстав для його припинення. Підставою припинення договору є юридичний факт або сукупність юридичних фактів, закріплених у законі та необхідних для припинення трудового договору. Вони поділяються на два види: 1) дії (життєві ситуації, що відбуваються за волею людей; вольові акти їх поведінки) сторін трудового договору або осіб, які не є його сторонами; 2) події (життєві обставини, настання яких не залежить від волі та свідомості людей: закінчення строку трудового договору; смерть працівника або роботодавця - фізичної особи тощо). Ураховуючи наведене та те, що невидача ДП «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України наказу про звільнення позивача з займаної помади є порушенням його права щодо вільного вибору праці, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позов. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що слід припинити трудовий договір від 16 червня 2015 року між [PERSON] і Державним підприємством «Хлібна база №77» Державного агентства резерву України та слід зобов`язати відповідача: звільнити позивача шляхом видачі наказу про звільнення з дати розірвання трудового договору, внести до трудової книжки запис про його звільнення з посади головного механіка та стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату та усі належні йому при звільненні виплати. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду в розмірі 908,00 грн

Outcome: approved