Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у порядку регресу в якому вказує, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 23.08.1975 року на перехресті вулиць Руська та Шевченка в м. Чернівці, гр. [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження та був визнаний інвалідом третьої групи загального захворювання. Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини [PERSON], який на той час працював водієм автомобіля ГАЗ 69, що належав підсобному господарству тресту громадського харчування. (Пізніше, вказане підсобне господарство було передано виробничому обєднанню «Чернівцілегмаш» ( в даний час ДП «Чернівцілегмаш»). У 2011 році [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до ДП «Чернівцілегмаш» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої каліцтвом внаслідок ДТП. В подальшому, позов було задоволено, та стягнуто з ДП «Чернівцілегмаш» на користь позивача втрачений заробіток за період з серпня 2011 року по березень 2012 року в сумі 4410,15 гривень. Зазначає, що у відповідності до норм цивільного законодавства, у позивача виникло право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] у розмірі виплаченого відшкодування, а тому враховуючи викладене просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 4410,15 гривень в порядку регресу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та вказали, що при вирішенні спору потрібно керуватись нормами КЗпП України та у звязку із завданою [PERSON] шкодою підприємству із нього повинна стягуватись така шкода в розмірі не більше середньомісячного заробітку. Окрім того, для звернення підприємства до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди встановлюється рік з дня заподіяння працівником такої шкоди, а тому позивач пропустив строк звернення до суду із позовом. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши наявні матеріали справи, суд, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Як вбачається із копії вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.03.1976 року, в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження та визнаний інвалідом третьої групи загального захворювання. ДТП було вчинене з вини працівника підсобного господарства тресту громадського харчування, водія автомобіля ГАЗ 69 [PERSON] під час виконання ним своїх трудових повноважень. (а.с.5-8) Встановлено, що на підставі рішення Чернівецького облвиконкому від 27.10.1988 року, підсобне господарство тресту громадського харчування було передано виробничому обєднанню «Чернівцілегмаш». (а.с. 9) Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.09.2012 року позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з ДП «Чернівцілегмаш» на його користь втрачений заробіток за період з серпня 2011 року по березень 2012 року в сумі 4410,15 гривень.(а.с.12-16) Згідно копії платіжного доручення № 100 від 29.05.2013 року, грошові кошти в сумі 4410,15 гривень були перераховані на рахунок [PERSON]Г.(а.с.31) У відповідності до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено, що шкода завдана [PERSON] була вчинена в результаті дорожньо-транспортної пригоди з вини працівника підсобного господарства тресту громадського харчування, який керував автомобілем ГАЗ 69. Тобто шкода завдана внаслідок дій відповідача повязаної із діяльністю по використанню транспортного засобу. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі Постанови) розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. У відповідності до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Однак фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Згідно ч.1 ст. 1191 ЦК України Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Посилання відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 132, 233 КЗпП України є необґрунтованими та судом до уваги не беруться у звязку із наступним. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Позивач, звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів в порядку регресу не прохав та не вказував про вирішення спору та стягнення шкоди в порядку передбаченому ч. 4 ст.232 КЗпП України у звязку із порушенням трудового законодавства його працівником. Положення глави ІХ КЗпП України вказують про матеріальну відповідальність працівників заподіяну внаслідок порушення покладених на працівника трудових обовязків. Однак дорожньо-транспртна пригода, яка спричинена [PERSON] не є наслідком порушення умов трудового договору, чи злочинного умислу на завдання матеріальної шкоди підприємству, внаслідок чого останнє зазнало матеріальних збитків, а є наслідком діяльності відповідача повязаної із використанням транспортного засобу. Оскільки законодавством передбачено, що шкода завдана особою, яка в момент заподіяння такої шкоди виконувала свої трудові обовязки стягується із підприємства, установи, організації на якому вона працює згідно умов трудового договору, ДПЛМ «Легмаш» таку шкоду було відшкодовано та в подальшому у останнього виникло гарантоване їй ЦК України право регресної вимоги до винної особи, чим позивач і скористався. Позовна давність до такої вимоги статтею 257 ЦК України встановлюється у три роки, а тому строки позовної давності позивачем пропущено не було. Таким чином правова позиція захисту відповідача є помилковою, а тому його заперечення проти задоволення позову взяті судом до уваги бути не можуть. Із матеріалів справи встановлено, що відповідач, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди працював слюсарем підсобного господарства треста громадського харчування та вчинив даний злочин при виконанні своїх трудових обовязків, а тому у позивача наявне право зворотньої вимоги до [PERSON] про стягнення з нього коштів виплачених у вигляді відшкодування, у звязку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved