Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту належності нерухомого майна на праві особистої приватної власності, в обґрунтування якої зазначила, що 08 жовтня 1988 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який 25 листопада 2014 року розірвано. В період перебування в шлюбі, а саме 08 січня 1992 року їй було передано переселенський будинок на праві приватної власності, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок їй було надано у зв`язку з пільговою програмою по переселенню, встановленою урядом. 30 січня 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса Русавської Т.В. з питанням посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, але їй відмовлено у вчинені нотаріальної дії, на підставі того, що цей будинок придбаний у шлюбі, а значить для укладення одним із подружжя договорів, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово, а відповідач відмовляється надати таку згоду, тому вона змушена звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Зазначає, що відповідач не вкладав ніяких коштів на придбання цього житлового будинку і ніякого відношення до його придбання не мав, тому вважає, що зазначений житловий будинок є її особистою приватною власністю. Просить суд встановити факт належності їй на праві особистої приватної власності житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 24 червня 2019 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначене підготовче засідання. Представник позивача - Лозицький О.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, вивчивши докази по справі, враховуючи визнання позову відповідачем, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в підготовчому засіданні з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 жовтня 1988 року між сторонами укладено шлюб, який 25 листопада 2014 року розірвано, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та про розірвання шлюбу (а.с. 5,6). В період шлюбу 08 січня 1992 року позивачу на підставі рішення виконкому Красінської сільської ради народних депутатів № 42 від 25 грудня 1991 року про передачу переселенського будинку, на праві приватної власності передано переселенський будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 08.01.1992 року в реєстрову книгу № 27-213 під реєстровим № 9212 (а.с.8) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 127259245 від 12.06.2018 року (а.с. 8). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2016 р.№ 1037-VIII, с. Красіно переименовано в с. Красівське. Позивач з проханням посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку, розташованого за адресою, [ADDRESS] , звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавської Тамари Василівни, однак, постановою від 30 січня 2019 року їй відмовлено у вчинені нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки спірний будинок придбаний у шлюбі з [PERSON] , а значить для укладення одним із подружжя договорів, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (а.с. 9). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п.23, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За системним аналізом зазначених норм права правовий режим майна, придбаного за час шлюбу визначається не за його цільовим призначенням, а за джерелами придбання, крім речей особистого користування, та відповідно до часу його набуття. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Як зазначила в позові позивач та пояснив в судовому засіданні її представник, відповідач ніяких коштів на придбання спірного житлового будинку не вкладав, і ніякого відношення до його придбання не мав, про що не заперечував в судовому засіданні відповідач. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що спірний житловий будинок хоча і придбаний позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, але відповідач ніяких коштів на придбання зазначеного будинку не надавав та ніякого відношення до його придбання не мав, що підтвердив сам відповідач в судовому засіданні, визнавши позовні вимоги, суд вважає за необхідне встановити факт належності позивачу на праві особистої приватної власності спірного житлового будинку з господарськими спорудами. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тому відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України, позивачу підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого нею судового збору, в розмірі 384,20 гривень, а інша частина в розмірі 384,20 гривень, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved