Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. На теперішній час у вказаному будинку зареєстровані та мешкають її батько [PERSON] , її брат [PERSON] та відповідачі. Відповідачі створюють нестерпні умови для спільного проживання і перешкоджають їй у розпорядженні своїм майном. [PERSON] та [PERSON] зайняли весь будинок виселивши її батька та брата в тимчасову будівлю, яка не пристосована для нормального мешкання. [PERSON] у будинку хоч і не зареєстрований, проте не мешкає, лише з`являється періодично. Вона має бажання продати свій будинок, але не має можливості, в добровільному порядку відповідачі відмовляються звільняти приміщення, навіть не пускають її в будинок. Не маючи можливості жити нормальним життям її батько звертався до виконавчого комітету ММР з проханням його оформити у будинок інтернат. Проте, йому було відмовлено у зв`язку з тим, що ц нього є працездатна донька, тобто вона, яка має у власності житловий будинок. Від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачі просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилаючись на те, що спірний будинок належав на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] , в якому вони проживали зі своїм сином [PERSON] та донькою [PERSON] . Потім, після одруження відповідача [PERSON] з [PERSON] вона заселилася у спірний будинок. В 1986 році, у зв`язку з поділом майна, [PERSON] належну йому частку подарував [PERSON] , а частку, що належала [PERSON] , [PERSON] з дружиною [PERSON] купили, сплативши 13000 рублів, що підтверджується розпискою від 24.07.1986 року. Із сплачених за будинок коштів, 8000 рублів були особистими коштами [PERSON] , які зберігалися на вкладі у банку. [PERSON] оформила договір дарування на [PERSON] , посилаючись на те, що так дешевше. Після отримання грошей [PERSON] з [PERSON] виїхали з будинку та більше до спірного будинку не з`являлися і не проживали в ньому. За період проживання у будинку ними витрачено значні кошти на його покращення, отримано дозвіл на проведення робіт по газифікації, придбано усе газове обладнання, проведено каналізацію та виведено воду до будинку, збудована прибудова до будинку, в якій встановлено сантехнічне обладнання. Також протягом всього часу проживання сплачено комунальні послуги та здійснювалася оплата за землю. Про укладення договору дарування [PERSON] спірного житлового будинку з [PERSON] в 2008 році, їм нічого не відомо. Даний договір є фіктивним і укладеним під впливом [PERSON] , так як намір відчужувати будинок у [PERSON] не було. [PERSON] після оформлення договору дарування не з`являлася у будинку, це цікавилася його утриманням. Крім того, в договорі дарування вказано невірну технічну характеристику будинку. Недостовірною є також інформація вказана у договорі, що на момент укладення договору малолітні та неповнолітні особи там не проживають та не мають право користування будинком, в той час як у будинку проживала разом з матір`ю [PERSON] , яка була неповнолітньою та набула права користування житлом. Позивачка не піклувалася про будинок, не утримувала його. Маючи намір заволодіти будинком ввела в оману свого брата [PERSON] , умовила його відмовитися від спадщини після смерті матері, обіцяючи при цьому повернути йому будинок на його вимогу. Від представника позивача надійшло заперечення на відзив, відповідно до якого представник позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. твердження відповідачів про те, що [PERSON] та [PERSON] купили у [PERSON] належну їй частку будинку за 13000 рублів, з виплачених за будинок 8000 рублів були особисто грошима [PERSON] , не відповідають дійсності. [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Ні про який договір купівлі - продажу мова не йшлася. 09 вересня 2008 року [PERSON] подарував спірний будинок [PERSON] .. Після смерті [PERSON] свідоцтво про право власні на будинок отримала позивачка. Тобто з 1986 року відповідачка не робила ніяких дій для оформлення на себе права власності на будинок. Відповідачем документально не підтвердженні твердження щодо перерахування грошових коштів на рахунок [PERSON] . Надана відповідачем розписка не може бути як доказ, оскільки незрозуміло кому вона видана, за яку частину і якого будинку. Твердження відповідача щодо підведення до дому водопостачання не відповідає дійсності, оскільки станом на 23.12.1986 року була колонка. Твердження відповідача щодо поліпшення житлового будинку не має жодного значення до предмету спору. Від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення по справі. Відповідно до яких позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Зазначає, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності. [PERSON] ніяких перешкод у користуванні будинком відповідачі не створюють, так як у будинку позивач не проживала та не проживає з 1986 року, і цей будинок, не зважаючи на наявність у позивача свідоцтва про право на спадщину, їй не належить. В 1986 році, у зв`язку з поділом майна, [PERSON] належну йому частку подарував йому, а частку, що належала [PERSON] , він з дружиною [PERSON] купили, сплативши 13000 рублів, що підтверджується розпискою від 24.07.1986 року. Із сплачених за будинок коштів, 8000 рублів були особистими коштами [PERSON] , які зберігалися на вкладі у банку. [PERSON] оформила договір дарування на нього за згодою його дружини. Після отримання грошей [PERSON] з [PERSON] виїхали з будинку та більше до спірного будинку не з`являлися і не проживали в ньому. За період проживання у будинку мною та відповідачкою [PERSON] витрачено значні кошти на його покращення та внутрішнє перепланування. Про укладення мною договору дарування спірного житлового будинку з [PERSON] в 2008 році, зазначає, що даний договір є фіктивним, так як фактично він його не відчужував та не передавав матері. Є недійсною також і відмова від спадщини, що відкрилася після смерті матері, оскільки, позивачка скориставшись тим, що він розірвав шлюб з [PERSON] , обманним шляхом отримала від нього відмову від прийняття спадщини, пообіцявши повернути йому будинок. Від відповідачів надійшли доповнення на відзив, відповідно до яких просять відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі. Зазначають, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сімї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручання у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. На час укладання договору дарування житлового будинку між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] , останній було достеменно відомо про наявність і кількість зареєстрованих в даному будинку осіб, ті обставини, що вони там постійно проживають. А більше того, саме майно вона у дар не прийняла, навіть не отримала ключі від нього, фактично там не проживала та не була зареєстрована. Дані обставини свідчать про недобросовісність договору дарування від 09.09.2008 року, а отже такий договір не може створювати правових наслідків для відповідачів, навіть за умови зміни власника спірного майна. Ухвалою суду від 12.09.2018, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження та залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 12.02.2019, витребувано докази по справі з Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області. Ухвалою суду від 27.03.2019, прийнято справу до провадження та призначено справу у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 08.08.2019, відкладено розгляд цивільної справи у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 16.01.2020, забезпечено позов та заборонено Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради здійснювати реєстрацію будь-яких осіб за адресою: будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31.03.2020, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано докази. Ухвалою суду від 10.11.2020, залучену третю особу, яка не заявляє самостійних вимог. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. Раніше житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 12.02.1958 року за № 1-1189, рішення народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 03.08.1983 року, Рішенням народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 19.11.1984 року, зареєстрованого в реєстрованого в ММБТІ від 21.11.1961 року. 23 грудня 1986 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар належний [PERSON] та [PERSON] цілий житловий будинок з усіма надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , свідченням чого є Договір від 23.12.1986 року, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-5244. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] стверджують, що Ѕ частки, яка належала [PERSON] вони купили за 13000 рублів, 8000 рублів, який належали особисто [PERSON] , а 5000 рублів, були спільними коштами [PERSON] і [PERSON] . За отримані грошові кошти [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] : На підтвердження зазначеного суду надано розписку [PERSON] від 24.07.1986 року, відповідно до якої [PERSON] отримала грошові кошти до оформлення Ѕ частки будинку та автомашини у сумі 13000 рублів; свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 17.08.1998 року, відповідно до якого [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с. 77, 78). Судом дані докази не беруться до уваги, оскільки з даної розписки незрозуміло, від кого саме отримано кошти у сумі 13000 рублів [PERSON] , за яку саме Ѕ частку будинку (не зазначено адреси) та автомобіль, а також не зазначено власника частки будинку. Щодо свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 17.08.1998 року, то даний доказ немає відношення до дійсної справи, оскільки особа не позбавлена можливості на придбання будь-якого майна взагалі, доказів на підтвердження того, що зазначена квартира придбана саме за кошти, які відповідачем та третьою особою сплачені саме за Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] суду не надано. [PERSON] та [PERSON] зазначають, що за період проживання у спірному житловому будинку витрачено значні кошти на його покращення та внутрішнє перепланування, на підтвердження зазначеного суду надано згоду № 289 від 03.03.1993 року на проведення земляних робіт щодо проведення газопроводу; свідоцтво про добровільне страхування майна серії 00025 № 260395 від 25.03.1995 року; квитанції про сплату земельного податку з фізичних осіб (а.с. 81-83). Судом дані докази не беруться до уваги, оскільки спору щодо компенсації чи визнання поліпшення житлових умов сторонами не заявлялися, а тому дані докази не стосуються дійсної справи. 09 вересня 2008 року [PERSON] передав у власність безоплатно, а [PERSON] прийняла житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , свідченням чого є Договір дарування від 09.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 2417. Згідно довідки Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 13.04.2020 року за вих. № 813, з матеріалів реєстраційної справи БТІ за адресою: [ADDRESS] , станом на 28.12.12 право власності зареєстровано за: [PERSON] в цілому на підставі договору дарування від 09.09.2008, посвідченого приватним нотаріусом Войтовською Ж.В., зареєстрованого в БТІ 21.10.2008. Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] стверджують, що даний договір дарування є фіктивним, оскільки фактично вони придбали частку житлового будинку за 13000 рублів. Проте, доказів на визнання зазначеного договору недійсним, суду не надано. Крім того, відповідачі зазначають, що в договорі дарування від 09.09.2008 року, вказано невірну технічну характеристику будинку. Зазначають, що недостовірною є також інформація вказана у договорі, що на момент укладення договору малолітні та неповнолітні особи там не проживають та не мають право користування будинком, в той час як у будинку проживала разом з матір`ю [PERSON] , яка була неповнолітньою та набула права користування житлом. На підтвердження зазначеного, суду надано: - технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , квартал 960 від 06.12.1985 року, відповідно до якого зазначений житловий будинок складався з: літ. А - житловий будинок; літ. а - сіни; літ. Б - літня кухня; літ. Бпд. - погріб з шиєю; літ. В - вбиральня; № 3,4,5,2,6 - огорожа; № 7 - ворота; І - замощення; № 8 - водяна колонка; літ Г - гараж; - технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , від 05.12.2018 року, відповідно до якого зазначений житловий будинок складається з: літ. А1- житловий будинок; літ. Б - літня кухня - сарай; літ. Бпд, підвал - погріб; літ. В - вбиральня; літ. Г - гараж; літ Ж2- душ; літ. З - душ; № 2,5,6,7 - огорожа; №8,І - споруди. Згідно довідки Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації б/н, станом на 05.12.2018 року, на земельній ділянці по [ADDRESS] , знаходяться: літ. А1- житловий будинок; літ. Б - літня кухня - сарай; літ. Бпд, підвал - погріб; літ. В - вбиральня; літ. Г - гараж; літ Ж2- душ; літ. З - душ; № 2,5,6,7 - огорожа; №8,І - споруди. Житловий будинок літ. А1 - житлова площа збільшена на 12,6 кв. м., загальна площа збільшена на 0,5 кв. м. за рахунок внутрішнього перепланування; душ літ. Ж2 - не належить до самочинного будівництва, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджено наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127. Відповідно до довідки з КП ММР «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 10 від 13.07.2015 року за вих. № 2267, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Проте, суду не надано доказів на підтвердження того, що на час укладання договору дарування від 09.09.2008 року в спірному житловому будинку були зареєстровані неповнолітні чи малолітні діти. Згідно довідки Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 30 ММР від 04.12.2018 року за вих. № 217/02-21, [PERSON] навчалася з 2007 року по 2018 рік в Миколаївській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 30 та проживала за адресою: [ADDRESS] (про що свідчать записи в класному журналі на сторінці «Загальні відомості про учнів»). Даний доказ судом не береться до уваги, оскільки дана довідка не підтверджує те, що [PERSON] була зареєстрована у спірному житловому будинку на момент укладення договору дарування від 09.09.2008 року. Також, відповідачі посилаються, що 09.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.01.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та за зустрічними позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні, виселення, передача домової книги, розірвання договору за надання комунальних послуг, відповідно до заявлених вимог за первісним позовом задоволено, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Проте надані докази суд не може взяти до уваги оскільки, правовідносини, що виникли між [PERSON] та [PERSON] , не стосуються предмету доказування у даній справі. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] . Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області звернулися [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та [PERSON] із заявою про відмову в прийняті спадщини на користь [PERSON] . 23 червня 2015 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Фоменко С.П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2015 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 06.02.2019 року, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2015 року. Позивач зазначає, що у неї немає доступу до спірного житлового будинку, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном та несприятливі умови для спільного проживання їх і її батька у зазначеному будинку. Позивач разом із батьком не одноразово зверталися до правоохоронних органів про те, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] . Судом досліджені матеріали перевірки за фактом звернення [PERSON] ЖЕО №10792 від 17.05.2018, №6136 від 21.05.2015 та матеріали кримінального провадження №12018150040003255 за фактом кримінальних правопорушень передбачених ст. 125 ч. 1 КК України. Згідно висновку СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області лейтенанта міліції Тертиці Б.В. від 26.05.2015 року, розглянувши заяву [PERSON] , ним було проведено перевірку, в ході якої було встановлено, що в 1962 році батьки позивача побудували вищевказаний житловий будинок. На теперішній час в вищевказаному житловому будинку проживають родичі позивача [PERSON] і його дружина [PERSON] , які перешкоджають в користуванні будинком, та не пускають [PERSON] до будинку, оскільки вона не зареєстрована у ньому. Проте на вказане звернення їй було повідомлено, що відсутній склад протиправних дій відносно позивача та відносини, що склались між сторонами мають ознаки цивільно-правових та можуть бути вирішені у судовому порядку. 17 травня 2018 року [PERSON] звернулася до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про прийняття мір відносно [PERSON] , яка не впускає її до будинку. Інгульським відділом поліції Головним управлінням Національної поліції України в Миколаївської області від 01.06.2018 року за № 9330/51-2018, надано відповідь [PERSON] , відповідно до якого, відносини, які склалися між нею та [PERSON] відносяться до цивільно-правових відносин. Позивач зазначає, що відповідачі виселили її батька [PERSON] в тимчасову будівлю, яка не пристосована для нормального мешкання, та у зв`язку з чим він звертався до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питанням про влаштування його до будинку - інтернату. Відповідно до листа Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 01.11.2017 року за вих. № 1-5584/іт, [PERSON] повідомлено про те, що будинку - інтернату на державне утримання приймаються особи похилого віку, які досягли пенсійного віку та інваліди І-ІІ групи, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду та які не мають працездатних родичів, зобов`язаних їх утримувати за законом. Враховуючи те, що донька [PERSON] є працездатного віку, має у власності житло, та зобов`язана піклуватися про батька, оформлення до будинку - інтернату можливе тільки за умови стовідсоткового відшкодування витрат на утримання. Згідно висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.02.2019 за вих. № 591/02.02.01-22/22/14/19, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним виселення [PERSON] , [INFO] без надання іншого житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] . У судовому засідання були допитані свідки. Свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили, що [PERSON] знають особисто, вона багато часу проживає у спірному будинку. Вселилась вона до будинку разом зі своїм чоловіком [PERSON] та з дітьми. [PERSON] перебудувала будинок, провела до нього газ, проводила ремонтні роботи. Зазначили, що [PERSON] не проживала у спірному будинку, так як їй за нього дала кошти [PERSON] , особисто факт передачі коштів чи укладання договору купівлі-продажу вони не бачили. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У судовому засіданні встановлено, що відповідачі дійсно не пускають позивачку до спірного будинку, який є її власністю, створюють перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю. Твердження представника відповідача щодо наявності у [PERSON] права на частку у будинку, передачу коштів в рахунок купівлі будинку не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки не надано жодного належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цих фактів. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дослідженими у справі доказами доведено, що відповідачі зайняли жиле приміщення, систематично порушують правила співжиття в належному останній будинку. Характер цих порушень свідчить про неможливість їх спільного проживання з позивачем. Звернення до правоохоронних органів не змінили їх протиправної поведінки, поведінка відповідачів позбавляє позивача права володіння, користування і розпорядження своїм майном, через що ці права підлягають захисту шляхом виселення відповідачів з житлового будинку. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків. Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування квартирою, оскільки це порушує права власника житла на вільне розпорядження, користування та володіння своїм майном за таких умов. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. При цьому судом враховано, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була зареєстрована у спірному будинку за заявою батька, при цьому фактично батьки разом з дитиною проживають за місцем реєстрації матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Тобто малолітня [PERSON] , зареєстрована у спірному будинку як за місцем проживання свого батька матері [PERSON] , а значить її право користування житловим приміщенням є похідним від права батька. При вирішенні спору в цій частині позовних вимог суд бере до уваги наявність у матері малолітньої дитини житла в якому вона зареєстрована та фактично проживає. Таким чином, встановлені фактичні обставини справи свідчать про підстави для задоволення заявлених позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів витрати на правничу допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ,4 ,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження судових витрат, суду надані: договір про надання правової допомоги; ордер серії МК № 93250 від 31.07.2018 року; витяг з Єдиного реєстру адвокатів України; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності № 359 від 02.03.2005 року; квитанція до прибуткового касового ордеру № 155 від 17.05.2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно сягнути витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн.. Вказана сума є достатньою для відшкодування судових витрат, з врахуванням складності справи та часу на її підготовку та проведення, обсягу робіт, виконаних адвокатом. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

Outcome: approved