Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, що позивачка [PERSON] та її діти - [PERSON] та [PERSON] , є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21.01.2000 р. Управлінням житлово-комунального господарського виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого в Одеському МБТІ 20.03.2000р. під №352 пр. стор. 12 №137 та Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвого Н.В. 10.05.2008 р., реєстраційний № 5-1041. У вказаний квартирі постійно зареєстрована та проживає позивачка разом із донькою, [PERSON] . Крім матері з донькою за вказаною адресою зареєстрований колишній чоловік позивачки, шлюб з яким розірваний 22.10.2008р. - відповідач [PERSON] . Це підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 06.04.2012р. та Відомостями №БЗ-8267-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні (будинку). Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] зібрав свої речі та пішов із сім`ї. З того часу сторони не спілкуються та позивачу не відомі ні його адреса, ні засоби зв`язку. Відповідач ніяким чином не цікавиться житлом, не приймає участі в утриманні квартири в належному санітарно-технічному стані, не сплачує комунальні послуги. Покинути житло він вирішив сам, добровільно. Факт непроживання відповідача в квартирі підтверджується Актом від 25.01.2021р, складеним та посвідченим належним чином. Враховуючи зазначене, позивач просив його позов задовольнити, визнавши відповідача, [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16 березня 2021 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 22,23). Відповідачу направлялись повістки за останньою відомою адресою реєстрації, котрі він не отримав, рекомендовані повідомлення повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за зазначеною адресою». (а.с. 33,34). Причин неявки суду не сповістив, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Позивачка [PERSON] надала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. (а.с. 35). Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін у загальному порядку та відзиву на позовну заяву не надав. Треті особи надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. (а.с. 36, 38). Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою позивача. (а.с. 35). З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] та її діти - [PERSON] та [PERSON] , є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21.01.2000 р. Управлінням житлово-комунального господарського виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого в Одеському МБТІ 20.03.2000р. під №352 пр. стор. 12 №137 та Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвого Н.В. 10.05.2008 р., реєстраційний № 5-1041. (а.с. 12-15). У вказаний квартирі постійно зареєстрована та проживає позивачка разом із донькою, [PERSON] . Крім матері з донькою за вказаною адресою зареєстрований колишній чоловік позивачки, шлюб з яким розірваний 22.10.2008р. - відповідач [PERSON] . Це підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 06.04.2012р. та Відомостями №БЗ-8267-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні (будинку). (а.с. 16,17). Відповідач ніяким чином не цікавиться житлом, не приймає участі в утриманні квартири в належному санітарно-технічному стані, не сплачує комунальні послуги. Покинути житло він вирішив сам, добровільно. Факт непроживання відповідача в квартирі підтверджується Актом від 25.01.2021р, складеним та посвідченим належним чином. (а.с. 18). Як вказано у Постанові ВСУ № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За результатом розгляду вказаної справи ВСУ постановив: «Усунути перешкоди [PERSON] у користуванні будинком, що розташований [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням». Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач залишаючись зареєстрованим у позивача та третіх осіб, порушує їх права та законні інтереси, як власників на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним на праві власності майном. Враховуючи встановлені у справі обставини, та те що між сторонами у справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд дійшов висновку про те, що відповідач залишаючись зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого є позивач [PERSON] та треті особи, є сторонньою особою, яка перешкоджає позивачу з її дітьми належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує їх права, як власників нерухомого майна. Такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, провадження № 61-755св18. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" - громадянин України, а також іноземець чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. На підставі вищезазначеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнавши [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. стягується з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved