Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON]. Вона є спадкоємицею першої черги за законом та прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом. У масу спадкового майна, серед іншого, входить і її право на спадкування 1/4 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS] яка належала її батькові (дідові позивача) [PERSON] на підставі рішення народного суду Рокитнянського району Київської області від 06.05.1974 року. За життя її батько [PERSON] не оформив право власності на 1/4 частку житлового будинку після смерті свого батька. На разі, приватний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яким являється 1/4 частка житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючого документа, яким би посвідчувалося право власності спадкодавця на це майно. Просить визнати за нею право власності на на 1/4 частку вказаного спадкового майна. Позивач, будучи належним чином повідомленим, у підготовче судове засідання не з'явилася, натомість, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст. 211 ЦК України, у письмовій заяві, доданій до позовної заяви, позов підтримала та просила розглянути спір за її відсутності. Відповідач в особі Рокитнянської селищної ради Київськогої області, будучи належним чином повідомленим, свого представника в підготовче судове засідання не направив, натомість відповідно до вимог ч.1 ст. 206 ЦПК України надіслав до суду письмову заяву, якою позов визнає та просить справу розглянути у відсутності його представника. За викладеного, суд ухвалює провести підготовче судове засідання у відсутності сторін спору, що узгоджується із положеннями ч.3 ст. 211, ст. 223 ЦПК України та за вимогами частини 2 ст. 240 цього України не здійснювати фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст. 19 ЦК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що між сторонами виникли спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст.. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року) та ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269 ЦК України (2003 року). Судом встановлено, що [INFO] помер дід позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим повторно 01.03.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області. На підставі рішення народного суду Рокитнянського району Київської області від 06.05.1974 [PERSON] належало право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.04.2018 № 120088730 (матеріали спадкової справи) право власності на спірне майно зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.04.2004, номер запису: 5352, в книзі: 26, реєстраційний номер майна: 5454947, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в ДРРП: 462880932237. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року вказано, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 548 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час відкриття спадщини та виникнення спірних правовідносин, встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ч.1 ст.549 ЦК Української PCP (1963 року) передбачені дії, що свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до вказаної норми визначається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Частиною 1 ст.524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Із копії довідки, виданої Ольшаницькою сільською радою Рокитнянського району Київської області № 315 від 10.10.2017, наявної у матеріалах спадкової справи № 21/2016 відносно померлого [INFO] [PERSON],встановлено, що [PERSON] до дня смерті - [INFO] проживав одиноко в [ADDRESS] За даними довідки Комунального концерну "Центр комунального сервісу" м. Києва № 1833 від 14.12.2016 померлий [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] з 08.12.1984 по 19.10.2016. Вказана довідка міститься у матеріалах спадкової справи № 21/2016 відносно померлого [INFO] [PERSON] Разом з тим, відповідно до копії довідки, виданої Ольшаницькою сільською радою Рокитнянського району Київської області № 188 від 28.03.2018, наявної у матеріалах спадкової справи № 21/2016 відносно померлого [INFO] [PERSON], спадкодавець [PERSON] доглядав свого батька [PERSON] до дня його смерті [INFO] року а/з № 1303 та похоронив його за власні кошти. Дана обставина відповідачем визнана та не оспорюється. Таким чином, спадщину після померлого [PERSON] прийняв його син, тобто батько позивачки - [PERSON], згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР (1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, являючись спадкоємцем першої черги за законом (ст.529 ЦК Української РСР), але не оформив своїх спадкових прав. Інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно після смерті [PERSON], судом не встановлено. Вказана обставина підтверджується даними Інформаціної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 53247597 від 11.09.2018 в тім, що інформація про відкриття спадкової справи відносно майна [PERSON] у Спадковому реєстрі відсутня. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 10.04.2018 № 51523165, яка міститься в матеріалах спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON], померлий [INFO] [PERSON] заповіту не залишав. Відповідно ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст.525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. Отже, батькові позивачки [PERSON] належала спадщина після померлого батька у виді 1/4 частки спірного житлового будинку за адресою: провул. Ніколаєва, 8, смт. Рокитне Київської області з моменту його смерті тобто з [INFO] року. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 06.08.2016 Рокитнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/4 частки житлового будинку, який розташований за адресою: провул. Ніколаєва, 8, смт. Рокитне Київської області. Оскільки спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, то в такому випадку до спадкових правовідносин застосовуються норми ЦК України (2003 року). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], відповідно до ст.1261 ЦК України, зокрема, є діти спадкодавця, а саме: доньки позивачка [PERSON], син [PERSON] та дружина [PERSON]. Син спадкодавця [PERSON] та дружина [PERSON] від прийняття спадщини відмовились, про що свідчать їх заяви від 29.10.2016, засвідчені державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б.. Відповідно до частини першої статті 1269 вказаного Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зважаючи, що спадкоємець [PERSON] подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу таку заяву та отримала свідоцтва про право власності за законом, то вона вважається такою, що прийняла спадщину. Разим з тим, постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Садиховою Л.С. від 10.04.2018 № 78/02-31 позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті батька, за відсутності правовстановлюючих документів на 1/4 частку житлового будинку. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 30 травня 2008 року «Про судову практикуу справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Із отриманих у справі доказів чітко вбачається, що позивачка, яка прийняла спадщину, не може скористатись в повному обсязі своїм правом на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини та позбавлена іншої можливості захистити свої спадкові права, окрім як шляхом визнання її права власності на спадкове майно у судовому порядку. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається із отриманих у справі доказів, право власності на житловий будинок (спадкове майно) не видавалося, а отримання його на ім'я позивача не передбачено діючим законодавством (ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (житловий будинок) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст..67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючого документа), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, визнання відповідачем позову судом приймається, так як не суперечить закону, не порушує права та свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладено,

Outcome: approved