Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності У своєму позові позивач вказала, що 07.03.1986 року, між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та Рудику (до шлюбу - [PERSON]) [PERSON], [INFO], які на час звернення до суду з цим позовом є повнолітніми. 12.08.2004 року, було зареєстровано розірвання шлюбу відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Запоріжжя, про що було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 162244, актовий запис № 148 . Під час шлюбу сторонами була куплена квартира [ADDRESS] за 7 036 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 27.08.2001 року, за реєстровим № 2462. Вказана квартира була зареєстрована на імя позивача [PERSON] та двох дітей: [PERSON] та Рудики (до шлюбу - [PERSON]) [PERSON] по 1/3 частині кожному, які на той час були неповнолітніми. Фактично квартира була куплена під час шлюбу, але за особисті кошти позивача та дітей, отримані від продажу трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі- продажу квартири від 18.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за р. № 4316 Квартира в м. Мелітополі Запорізької області, за адресою [ADDRESS]. жилою площею 40,8 м2, загальною площею 58,3 м2, належала на праві особистої зласності позивачу [PERSON], їх дітям, батькам позивачки - [PERSON] та [PERSON], та відповідачу [PERSON]. Згідно п.2\~вищевказаного Договору\~купівлі-продажу,\~зазначена квартира\~належала вказаним\~ \~ особам\~на підставі\~свідоцтва про\~право власності\~на житло,\~виданого Мелітопольжитлосервісом»\~21.04.1993\~року,\~зареєстрованого в\~МТБІ м.\~Мелітополя за\~ № 2. Згідно п. З Договору, продаж квартири за адресою: [ADDRESS], був здійснений за 11 427 грн, тобто вартість частки кожного власника становила 1 904 грн. Згідно договору купівлі-продажу, позивачка [PERSON] також підписувала договір купівлі-продажу від імені своїх батьків на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Брянського районного нотаріального округу Брянської області Російської Федерації [PERSON] Фактично батьки подарували кошти від продажу своїх часток позивачці, саме тому склали довіреність на її імя з правом відчуження на власний розсуд та отримання коштів. За відсутності частки відповідача [PERSON], розмір грошових коштів позивачки разом з дітьми становив 9 523 грн. Саме за ці грошові кошти через 10 днів, була куплена квартира в [ADDRESS], за 7 036 грн. Під час шлюбу, а саме 27.08.2001 року за договором купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 21.12.2000 року, за реєстровим номером 5823,позивачем [PERSON], [INFO], на той момент неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] та Рудикою (до шлюбу - [PERSON]) [PERSON], [INFO] була куплена двохкімнатна квартира по 1/3 частині на кожного, жилою площею 29,74 кв.м., за вищевказаною адресою. Оскільки квартира була куплена за особисті кошти позивача та її дітей , відповідач [PERSON] не має ніякого відношення до вищевказаної квартири, саме тому після розлучення він і не звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя. Задовго до розлучення сторони як подружжя разом не проживали, так як відповідач зловживав спиртними напоями, й весь час діти знаходилися лише на утриманні позивачки, фактичне місцезнаходження відповідача досі не відоме. Однак, не зважаючи на вказані обставини, розпорядитися квартирою позивачка не може, тому як нотаріус вимагає від позивачки обовязкову письмову згоду відповідача або рішення суду, що спірна 1/3 частини квартири є особистою її власністю. У звязку з цим, позивач змушена звернутися до суду з позовом. У своєму позові позивач просить поділити майно, набуте за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. У судове засідання позивач не зявилася, але від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить позов задовольнити, розглянути справу без її участі. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений судом у встановленому законом порядку, але своїх причин неявки та заперечень суду не надав. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Треті особи у судове засідання не зявилися, хоча були повідомлені судом у встановленому законом порядку. Своїх причин неявки та заперечень до суду не надали. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.03.1986 року, між сторонами, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 162244, актовий запис № 148, встановлено, що 12.08.2004 року було зареєстровано розірвання шлюбу відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Запоріжжя. Із договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 27.08.2001 року, за реєстровим № 2462, встановлено, що під час шлюбу сторонами була куплена квартира [ADDRESS] за 7 036 грн. Із договору також встановлено, що вказана квартира була зареєстрована на імя позивача [PERSON] та двох дітей: [PERSON] та Рудики (до шлюбу - [PERSON]) [PERSON] по 1/3 частині кожному, які на той час були неповнолітніми. Із договору купівлі продажу квартири від 18.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за р. № 4316, встановлено, що позивач та її діти продали трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі- продажу квартири від 18.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за р. № 4316, та за ці кошти придбали спірну квартиру. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка або дружини є майно, набуте ним/нею до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Законе України "Про приватизацію державного житлового фонду", земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні. За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.11. 2015 року, справа № 6-2333цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має бути обов'язковою у застосування відповідної правової норми, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року, справа № 6-2641 цс5, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved