Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, предмет якого надалі змінила. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку і земельної ділянки, яку сторони набули під час перебування у шлюбі. У судовому засіданні позов підтримала повністю, пояснила, що сторони не досягли згоди щодо поділу майна у нотаріуса або ж компенсації одна одній половини вартості спірного будинку і земельної ділянки. Відповідач у судові засідання не з`являвся. Представник відповідача позов визнав, вказав, що позивач за законом має відповідне право, сторони можуть поділити своє спільне сумісне майно у судовому порядку. Ураховуючи зазначені обставини суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК\~України ухвалив розглянути справу по суті за відсутності відповідача. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 N 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. 03.05.2015 сторони уклали шлюб. За договорами купівлі-продажу від 27.11.2015 позивач придбала у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,07 га, кадастровий номер 5324555100:30:005:0083, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Право власності за позивачем зареєстровано приватним нотаріусом 28.11.2015. Отже придбання будинку і земельної ділянки відбулося під час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України (далі СК), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1\~ст. 61 СК, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1\~ст. 68 СК,\~\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1\~ст. 70 СК). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1\~ст. 71 СК). Відповідно до ч. 2\~ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України у\~\~разі поділу майна,\~\~що є у спільній сумісній власності, вважається,\~\~що частки співвласників\~ у\~\~праві спільної сумісної власності\~\~є\~\~рівними,\~\~якщо\~\~інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У\~разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя сторін на спірний будинок і земельну ділянку не спростовано. Позов визнано. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає за позивачем право власності на 1/2 частку спірного будинку та 1/2 частку спірної земельної ділянки у порядку їх поділу як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 1107,03 грн судових витрат. Оскільки судові не надано доказів вартості спірної земельної ділянки, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо судових витрат, які її стосуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved