Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, площею 40,5 кв.м., загальною площею 72,1 кв.м. Право власності на квартиру набула на підставі договору купівлі продажу квартири, від 18 грудня 2019 року між нею та [PERSON] і [PERSON] . Після укладення договору купівлі-продажу квартири, за проханням, [PERSON] та [PERSON] деякий час залишились зареєстрованими в житловому приміщенні по [ADDRESS] до вирішення ними особистих питань з приводу оформлення документів у міграційній службі для виїзду на постійне проживання до Російської Федерації та в Пенсійному фонді України, де відповідачка [PERSON] перебувала на обліку та отримувала пенсію, як громадянка України. При укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2019 року було зазначено про те, що сторони домовилися, що [PERSON] та [PERSON] звільнять квартиру від речей домашнього вжитку та знімуться з реєстраційного обліку по квартирі до 18 березня 2020 року. До визначеного договором строку, відповідачі виселилися з квартири, звільнили квартиру від речей домашнього вжитку та передали їй квартиру та ключі від неї, як новому власнику нерухомого майна. Проте, відповідачі не знялися з реєстраційного обліку по квартирі, та, виїхали з України на постійне місце проживання до Російської Федерації, залишилися бути зареєстрованими у належній їй квартирі по [ADDRESS] . Ухвалою від 01.12.2021 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що позтивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, площею 40,5 кв.м., загальною площею 72,1 кв.м. на підставі договору купівлі продажу квартири, від 18 грудня 2019 року між нею та [PERSON] і [PERSON] (а.с. 14-15), витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 21). Після укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] залишились зареєстрованими в житловому приміщенні по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 001141162 від 21.10.2021 року (а.с. 18). Проте, відповідачі не знялися з реєстраційного обліку по квартирі, та, виїхали з України на постійне місце проживання до Російської Федерації, що підтверджується актом про непроживання № 515 від 08.10.2021 року (а.с. 20). Реєстрація відповідачів за вказаною адресою чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до правил ст. 71 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема за умови, що вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право у користуванні житловим приміщенням, суд визнає обґрунтованим, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для задоволення позову. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у справі, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved