Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з вищевказаною позовною заявою, зазначила, що перебувала з [PERSON] (громадянином Королівства Марокко) у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Шлюб з відповідачем укладали за звичаями та релігією відповідача, пізніше відповідач розірвав з нею шлюб, укладений за мусульманськими традиціями. [INFO] року у них народилася донька - [PERSON]. Вказала, що з лютого 2017 року відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання доньки, [PERSON], взагалі не цікавиться її життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з донькою, не турбується про харчування, медичний огляд, лікування дитини, не вітає її на свята, день народження доньки, не забезпечує доньку матеріально. Позивач зазначила, що відповідач свідомо ухиляється від спілкування з донькою, що на її думку, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON]. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, у зв`язку з неявкою відповідача просили ухвалити заочне рішення. Відповідач, у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень (відзиву) проти позову не надав. Представник третьої особи в судовому засідані надала висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітноьої дитини. Суд, за згодою позивача, представника позивача, представника третьої особи, органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Заслухавши позивача, її представника, представника третьої особи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року з наступними змінами і доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11-12 цього ж Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні обов`язки щодо своїх дітей. Аналогічні приписи містить ст. 141 Сімейного Кодексу України. Частиною 1 ст. 275 СК України встановлено, що іноземці мають в Україні такі ж права і обов`язки у сімейних відносинах, як і громадяни України, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись саме на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За загальним правилом, позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав», ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Частиною 8 ст.7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, позивачка знаходилася з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Шлюб з відповідачем укладали за звичаями та релігією відповідача, пізніше відповідач розірвав з нею шлюб, укладений за мусульманськими традиціями. [INFO] року року у них народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], видане 02.11.2016 року, Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Згідно актового запису про народження №263 від 02.11.2016 року, вчиненого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управоіння юстиції у Запорізькій області, батьком [PERSON] є [PERSON], [INFO], громадянин Королівства Марокко. Підстава запису відомостей про батька - спільна заява батька та матері дитини про визнання батьківства. Дитині надано ім`я [INFO] прізвище - [INFO], по батькові дитини не вказано за національними традиціями батька дитини. Судом встановлено, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.08.2017 року місцем реєстрації позивачки є [ADDRESS], де вона мешкає разом із малолітньою донькою. Судом встановлено, що відповідач проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні [NUMBER], зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] (гуртожиток), навчався в Запорізькій державній інженерній академії. На час розгляду справи відповядач відрахований з навчального закладу, що підтверджується довідкою №56/17. Відомостей, що [PERSON] виїхав з України, немає. За даними МВС України, [PERSON], [INFO], перебуває у розшуку як особа, яка переховується від органів досудового розслідування. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2018 року у справі № 334/4912/17 вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на утримання доньки до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку. Судом встановлено, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання [PERSON], перестав цікавитись її життям, перестав піклуватись про фізичний і духовний розвиток доньки, забезпечувати доньку матеріально. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи: листом № 41/10 - 2017 від 11 грудня 2017 року КЗ ЦПМСД № 9, письмовими поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району надала до суду висновок № 05/01-27/0115 від 09 лютого 2018 року про доцільність в інтересах малолітньої дитини позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки, [PERSON] ([INFO]), оскільки він піклуватися і виховувати доньку не виявляє бажання, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, позбавлення відповідача батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, на думку суду є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя та гармонічного виховання, як того вимагає ст. 150 СК України. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, що є підставою відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню в інтересах малолітньої дитини. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї доньки відповідно до положень ст.169 СК України. Враховуючи свідоме систематичне небажання батька виконувати батьківські обов`язки щодо участі у вихованні доньки, матеріальному забезпеченні доньки, духовному зростанні доньки, взагалі будь-якої участі у житті дитини, що повністю узгоджується з зібраними у справі доказами, до відповідача слід застосувати таких крайній захід як позбавлення батьківських прав у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved