Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовними вимогами Інституту українознавства ім. І. Крип`якевича НАН України, про визнання незаконними дій, зобов`язання до вчинення дій, стягнення невиплаченої заробітньої плати. Заявлені позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 2001 року позивач [PERSON] постійно працює на різних посадах в Інституті українознавства ім.І.Крип`якевича Національної Академії наук України (ІУ НАН України). 31 січня 2003 року [PERSON] згідно Наказу №4-к директора інституту з 1 лютого 2003 року переведений на повний оклад даної посади з встановленням відповідної місячної заробітної платні. Із 1 квітня 2005 року, згідно Наказу №13-к директора інституту до теперішнього часу перебуває на посаді старшого наукового співробітника із встановленим посадовим окладом згідно із штатним розписом. 31 жовтня 2019 року позивач звернувся у Пенсійний фонд України з метою отримання довідки Форми ОК-7 щодо відомостей про страховий стаж, суми фактичного заробітку для обчислення майбутньої пенсії, тощо. Отримавши цю довідку та ознайомившись з нею [PERSON] зрозумів, що впродовж тривалого часу, з невідомих та незрозумілих мені причин він не отримую заробітну плату в повному обсязі. Після чого позивач звернувся до керівництва ІУ НАН України з вимогою надати мені копії наказів щодо переміщення мене за посадами й по службі, а також розрахункові листки по зарплаті. Ознайомившись із цими документами [PERSON] , зрозумів, що працедавець допустив зміну істотних умов і режиму роботи без повідомлення, чим грубо порушив трудові права. Так, згідно Наказу №12-к директора ІУ НАН України від 27 січня 2016 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу новітньої історії встановити з 01 червня по 31 грудня 2016 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] кандидату історичних наук 50% від посадового окладу. Відповідно до Наказу №1-к директора ІУ НАН України від 03 січня 2017 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу нової історії України встановити із 01 січня по 31 березня 2017 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , кандидату історичних наук 50% від посадового окладу. Наказом №29-к директора ІУ НАН України від 31 березня 2017 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу нової історії України встановити із 01 квітня по 31 грудня 2017 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , доктору історичних наук 50% від посадового окладу. Як визначено Наказом №1-к директора ІУ НАН України від 02 січня 2018 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу нової історії України встановити із 01 січня по 31 грудня 2018 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , доктору історичних наук 50% від посадового окладу. Директором ІУ НАН України Наказом №1-к від 02 січня 2019 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам Центру дослідження українсько-полльських відносин встановлено із 01 січня по 31 грудня 2019 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , доктору історичних наук 50% від посадового окладу. Жодного разу [PERSON] не давав згоди на переведення його на 0,5 ставки та зміни істотних умов праці. Таким чином, за вказаний період часу незаконно не було виплачено: За 2016 рік: 24380,36 грн. У 2017 році: 55990,74 Протягом 2018 року: 35237,06 Поточного, 2019 року (без грудня): 56953,64 Разом не виплачено 172\~561,18 грн. \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили такі задоволити. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як сплив строк позовної давності та позивачу нічого не мішало з об`єктивних причин дізнатися про заробітну плату. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні докази в сукупності та кожен зокрема, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до вимог ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України). Згідно із частиною 2\~статті 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено, що 31 січня 2003 року [PERSON] згідно Наказу №4-к директора інституту з 1 лютого 2003 року переведений на повний оклад даної посади з встановленням відповідної місячної заробітної платні. Із 1 квітня 2005 року, згідно Наказу №13-к директора інституту до теперішнього часу перебуває на посаді старшого наукового співробітника із встановленим посадовим окладом згідно із штатним розписом. Так, згідно Наказу №12-к директора ІУ НАН України від 27 січня 2016 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу новітньої історії встановити з 01 червня по 31 грудня 2016 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] кандидату історичних наук 50% від посадового окладу. Відповідно до Наказу №1-к директора ІУ НАН України від 03 січня 2017 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу нової історії України встановити із 01 січня по 31 березня 2017 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , кандидату історичних наук 50% від посадового окладу. Наказом №29-к директора ІУ НАН України від 31 березня 2017 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу нової історії України встановити із 01 квітня по 31 грудня 2017 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , доктору історичних наук 50% від посадового окладу. Як визначено Наказом №1-к директора ІУ НАН України від 02 січня 2018 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам відділу нової історії України встановити із 01 січня по 31 грудня 2018 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , доктору історичних наук 50% від посадового окладу. Директором ІУ НАН України Наказом №1-к від 02 січня 2019 року «Про встановлення режиму роботи неповного робочого дня працівникам Інституту» співробітникам Центру дослідження українсько-польських відносин встановлено із 01 січня по 31 грудня 2019 року режим роботи неповного робочого дня і оплату відповідно до відпрацьованих годин: [PERSON] , доктору історичних наук 50% від посадового окладу. За змістом\~ч.ч.1,2,3 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33 цього Кодексу\~та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Пункт 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9\~(далі Постанова № 9) містить роз`яснення, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. У частині 2 статтей 33 КЗпП,\~визначено перелік випадків, коли переведення може здійснюватися без згоди працівника, а саме власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. В роз`ясненнях п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою допускається у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Переведення на іншу роботу може бути визнано незаконним тільки в разі встановлення судом, що така зміна проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ст.\~22\~цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У відповідності до\~ст. 93 КЗпП України,\~ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із статтею 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці. Мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може встановлюватись оплата за виконану працівником місячну норму відповідно до норм КЗпП України та Закон України «Про оплату праці» . Передбачений трудовим договором розмір оплати праці є однією із істотних умов праці, про зміну якої позивач повинен був бути повідомлений відповідно до вимог ч.2 ст.32 КЗпП України. Правова позиція ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16: Відповідно до ст. 103 КЗпП, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Відповідно до ст. 110 КЗпП, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Суд звертає увагу на те, що відповідач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу того, що позивача було ознайомлено із оспорюваними наказами та надавалася інформація про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення у відповідності до ст. 103 КЗпП, а тому суд приходить до переконання про\~ компенсування різниці у заробітній платі. Так, до суду надано розразунок по перерахунку заробітної плати, випливає, що позивачу незаконно не було виплачено: За 2016 рік: 24380,36 грн. У 2017 році: 55990,74 Протягом 2018 року: 35237,06 Поточного, 2019 року (без грудня): 56953,64 Разом не виплачено 172\~561,18 грн. Cуд не ставить такий під сумнів та вказує на те, що відповідач не надав до суду власний розрахунку заборгованості. Щодо застосування строків позовної давності, то суд вказує наступне. Статтею 277 Цивільного кодексу України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 258 ЦК). Частиною другою статті 268 ЦК України визначено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник має право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, щодо необхідності застосування строків позовної давності у цій справі, виходячи з того, що позивачем не доведено поважності причин пропуску звернення до суду із даним позовом. Доводи про те, що позивач міг самостійно дізнатися про зміну істотних умов праці виключаються тим, що обов`язок такого доведення лежав на відповідачу. Так як позивач дізнався про зміну істотних умов праці лише при отриманні відповіді від Пенсійного фонду у жовтні 2019 року, а доказів протилежного до суду не надано, суд приходить до переконання про відсутність підстав застосування строків позовної давності. Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. Отже, посилання представника відповідача на позовну давність тільки підтверджує порушення прав позивача. За вимогами статтей 12,80,81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно за ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved