Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем та дитину залишити разом з позивачем. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 26.08.2005 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, і проживала разом з ним разом до 26.08.2016 року. Від шлюбу у сторін є дитина [PERSON], [INFO] Спільне життя у сторін не склалось у зв'язку з різними поглядами на життя та різницею характерів. Спільне господарство між сторонами не ведеться, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Спору про поділ спільного майна не існує, та досягнута згода щодо утримання дитини. Позивач в судовому засіданні свій позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в останньому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування та надав письмовий висновок щодо розв'язання спору. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 серпня 2005 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. (а.с. 4). Від шлюбу у сторін народилась донька- [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем. (а.с. 7). В судовому засіданні встановлено, та не оскаржується відповідачем, що сторони проживають окремо з 26.08.2016 р., спільного господарства не ведуть, бажання зберегти сім'ю у сторін не має. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини. Суд надавав сторонам строк на примирення, але після його закінчення сторони наполягають на розірванні шлюбу. Спір про поділ спільного майна відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, з'ясувавши, фактичні взаємини подружжя, дійсні причини вимог про розірвання шлюбу, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, суд вважає за необхідне позовну вимогу про розірвання шлюбу задовольнити. За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно із ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР від 21.03.2017 року №226, встановлено, що за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON] Судом встановлено, що на даний час малолітня [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де для дитини створені належні умови для проживання та розвитку. [PERSON] матеріально забезпечений, працює у ФОП [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів, характеризується позитивно, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває. [PERSON] проживає разом зі співмешканцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де для дитини також створені належні умови для проживання та розвитку, вона є матеріально-забезпеченою, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2ст. 161 СК України). Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, відповідачем до суду також таких доказів не надано. Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, та враховуючи рівень матеріального забезпечення позивача, вік дитини, висновок Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР від 21.03.2017 року, суд в інтересах дитини, прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з її матір'ю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, та до суду не надано достатніх та переконливих доказів того, що існують виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 141, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -

Outcome: approved