Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати незаконним, його звільнення з посади заступника директора ДП "ЧУГУЄВО- БАБЧАНСЬКИЙ ЛІСГОСП" (ЄДРПОУ: 00993069), і поновити на роботі. В обґрунтування позову зазначено, що позивач працював по трудовому договору з 11 жовтня 2019 року. В порушення положень Конституції України та КЗпП України позивач був звільнений у період тимчасової непрацездатності, що підтверджується лікарняним листом, його звільнено без отримання пояснень відсутності на роботі, надані в продовж непрацездатності пояснення знаходження на лікарняному не взяти до уваги, відповідачем не проведено розрахунок при звільненні не видана трудова книжка, наказ про звільнення підписаний особою яка не мала відповідних повноважень на звільнення заступників директора. З огляду на предмет позову поновлення на роботі, категорії трудові спори, позивач вважає суттєвим, невідкладний розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді від 11.01.2020 відкрито провадження у справі та визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Вивчивши матеріали справи та надані докази, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) суд встановив наступне. Згідно матеріалів справи позивач був звільнений з посади заступника директора Державного підприємства «ЧУГУЄВО-БАБЧАНСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО», згідно наказу № 199-К від 06 листопада 2019 року. Листком непрацездатності серія АДР № 486599 підтверджується знаходження позивача на лікарняному з 06 листопада 2019 року. З протоколу допиту свідка від 14.11.2019 ЄРДР №1201922006000 Слідчим СВ Основ`янського відділу поліції ГУ НП в Харківській області вбачається, що відповідач звертався до поліції з заявою про розшук працівника за для отримання письмових доказів підстав відсутності працівника на роботі та надавши пояснення позивач 14.11.2019, повідомив, що знаходиться на лікарняному. 17.11.2019 позивач надав заяву Начальнику Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, як органу який контролює та узгоджує рішення про прийняття та звільнення зам директора лісгоспу, про знаходження на лікарняному 21.12.2019, в день наступний за закінченням лікарняного, позивач, належним чином з`явився на підприємство, де був недопущений до робочого місця, та отримав копію наказ про звільнення п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідач Трудову книжку працівнику не видав, розрахунок не провів. Відповідачем складено акт про не допуск працівника на робоче місце, через звільнення позивача з 06 листопада 2019 року. 21.12.2019 позивач отримав від Відповідача, складений 21.12.2019 лист на ім`я позивача з додатком копії наказу про звільнення та акту про не допуск працівника на робоче місце, висунув пропозицій отримання звільненим працівником розрахунку по звільненні, отримання трудової книжки, надання пояснень поважності відсутності працівника на робочому місці на день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст.43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на працю відповідно до абзацу 2 підпункту 3.1. пункту 3 Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2007 від 16 жовтня 2007 року означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності або самостійно забезпечувати себе роботою. А в абзаці 2 підпункту 4.1. пункту 4 Рішення Конституційного Суду України №14-рп/2004 від 7липня 2004 року зазначено, що право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013 зазначено, що право на працю є природною потребою людини своїми фізичними та розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України заборонено звільняти працівників у період тимчасової непрацездатності. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Згідно пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду\~України від\~06листопада\~1992\~року №9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Статтею 5-1 КЗпП України передбачений правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, як гарантія забезпечення права громадян на працю. Частиною 2 ст. 235\~КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За ч.1 ст.117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Указана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (№6-511цс16). В той же час, позивачем вимога про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не заявлялась, докази розміру середнього заробітку суду не надавались. На виконання ч.2 ст. 235 КЗпП України, суд вважає наявними підстави для прийняття рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2019 до дня поновлення на роботі. В той же час, виходячи із вищенаведеного суд позбавлений можливості вирішити питання про розрахунок зазначеної суми і її стягнення. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відповідно до приписів ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, про що зазначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79\~ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до викладеного у ст.\~80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 6, 7 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази по справі вказують на відсутність у особи яка підписала наказ про звільнення заступника директора відповідних повноважень. Матеріали справи не містять належних та достовірних доказів відсутності на роботі та наявності в діях дисциплінарного проступку, що стали підставою для звільнення відповідно до п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Матеріали справи містять належні та достовірні докази звільнення працівника без отримання пояснень відсутності на робочому місті та у період його тимчасової непрацездатності. Враховуючи вище викладене, зважаючи на матеріали справи суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно пункту 4 частини 1 ст.430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ч. 7 ст. 235\~КЗПП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення - стаття 235 КЗпП України. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. За правилами Закону України\~«Про судовий\~збір» позивачі при поданні позову про поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору. Відповідно до ст.141\~ЦПК України та Закону України\~«Про судовий\~збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладено,

Outcome: approved