Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позовній заяві вказала, що вона являються власником будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], в даному будинку зареєстрована [PERSON], але остання не проживає за вказаною адресою з 2009 року. В утриманні будинковолодіння, його ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків. Позивач як власник будинковолодіння не може оформити та отримати субсидію. Просить визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримуює, просить задовольнити їх, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, через оголошення в пресі. Повідомлення про причину неявки в засідання відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з свідоцтва на право власності №3457 на житло від 07.03.1990 року (а.с.9), що будинковолодіння, яке знаходится за адресою: [ADDRESS], дійсно належить гр. [PERSON], що також підтверджується технічним паспортом який є складовою частиною свідоцтва. З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї Ліплявської сільської ради Канівського району б/н від 17.07.2015 року (а.с.5-6) вбачається, що [PERSON], не проживає в будинку [ADDRESS] з 2009 року і по даний час. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у ньому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником, або законом. В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. В п. 53 Правових позицій судової колегії Верховного Суду України висловлених в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997р. роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. В разі, якщо наймач або члени його сім'ї з поважних причин були відсутні понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а у випадку виникнення спору - судом. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинковолодінні відповідно до акту б/н від 17.07.2015року. Відповідно до ст. ст. 319, 391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх повного задоволення. Суд вважає, що на відповідача слід покласти сплату судових витрат по справі у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. на користь держави.

Outcome: approved