Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про захист права власності, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що близько восьми років тому, відповідач в спірному будинку [ADDRESS] не проживає, а лише зареєстрована за зазначеною адресою. Оскільки позивач являється власникоми будинку на підставі договору купівлі-продажу просить захистити її право власності та усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просили їх задовольнити відповідно до обставин, зазначених у позовній заяві. Відповідач до суду з'явилася, позовні вимоги визнала, не заперечила щодо їх задоволення. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечували сторони. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно договору купівлі-продажу від 12.10.1988 року та свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS]. За цією ж адресою, відповідно до записів будинкової книги, зареєстроване місце проживання відповідача, [PERSON], яка відповідно до свідоцтва про народження є дочкою позивача, [PERSON] Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. З пояснень позивача та відповідача у судовому засіданні, слідує, що відповідач з часу реєстрації майже вісім років в будинку не проживає. Відповідно до поштового повідомлення про отримання повістки про виклик до суду вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Визнання позову відповідачем в порядку вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України не суперечить правам та інтересам третіх осіб. Таким чином, вважається доведеним той факт, що відповідач у спірному будинку не проживає без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим втратив своє сервітутне право на спірне житло.

Outcome: approved