Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача сплачені за договором фінансового лізингу № 383 від 17.01.2017 року кошти після декілька уточнень в загальній сумі 18\~301 грн.50 коп. В обґрунтування позову покликається на те, що 17.01.2017 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу. В межах 14 днів з моменту його укладання позивач 31.01.2017 року звернувся до відповідача з заявою про його розірвання та повернення коштів. Відповідач на момент подання позовної заяви ніяких дій щодо повернення сплачених позивачем коштів не вчинив , кошти не повернув. В звязку з цим позивачем подано позов про захист прав споживача, стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу в сумі 18\~301 грн.50 коп. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності ,позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити його позов в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, просив справу розглянути за його відсутності, проти позовних вимог заперечив, посилаючись, на заперечення проти позову надані в письмовому виді де відповідач погоджується з тим, що договір був укладений. Суд дослідивши наявні по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Встановлено, що 17.01.2017 року між ТОВ «Євркар Україна», в особі представника [PERSON] яка діє на підставі довіреності №30 від 01.01.2017 року та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 383. Відповідно договору - лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно ,а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу. На виконання умов цього договору [PERSON] сплатив комісію у розмірі 18\~301грн.50 коп. , що підтверджено додатком до договору та квитанцією банку (а.с.35.36) на придбання автомобіля ZAZ VIDO Standart , обєм двигуна1,5. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, п. 57, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Так, відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.\~\~В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). 30 січня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 383, та з вимогою про повернення сплачених коштів як авансовий платіж в розмірі 18 301 грн.50 коп., у звязку з розірванням договору. Відповідач відповіді на звернення не надіслав. Відповідно до пункту 12.1 договору лізингу - у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Суд вважає, що даний пункт договору фінансового лізингу є нікчемним. Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. Пункт 12.12 Договору фінансового лізингу є нікчемний, так як суперечить ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Отже відповідач мав повернути кошти до 15 січня 2016 року. Право виходу з контракту передбачено ст. 6 Директиви 97/7/ЄС Європейського парламенту та позивач «Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах» від 20 травня 1997 року. Відповідно до цієї норми - споживач має у своєму розпорядженні період обсягом щонайменш сім робочих днів, протягом якого він може оголосити про свій вихід з будь-якого дистанційного контракту без повідомлення причини та без понесення стягнень. Єдиною відповідальністю, яку може понести споживач внаслідок реалізації свого права на вихід з контракту, є компенсація безпосередніх витрат на повернення товарів. Термін для реалізації цього права починається: - у випадку товарів з дня їх отримання споживачем, якщо зобов'язання, передбачені статтею 5, були виконані; - у випадку послуг з дня укладення контракту чи з дня виконання зобов'язань, передбачених в статті 5, якщо вони виконані після укладення контракту, який передбачає, що цей термін не перевищує трьох місяців, про які йтиметься в наступному підпункті. У випадку, якщо постачальник не виконав зобов'язання, передбачені в статті 5, термін дорівнює трьом місяцям. Є безпідставним покликання в заперечення відповідача, що ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» може бути застосована ,оскільки Товариство: не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно. Таке покликання відповідача суперечить п.19 ст.1 цього ж Закону, який передбачає, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже послуги теж є продукцією. Не заслуговує на увагу покликання відповідача про те, що договір укладено в офісному приміщенні. Адже воно суперечить п.6 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Тобто, ТОВ «Євркар Україна», кошти в 18\~301 грн.50 коп. Витрати в справі відповідно до ст.141 ЦПК України слід віднести на відповідача, стягнувши судовий збір в розмірі 640грн.на користь держави. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі ст.ст. 13, 203,215 ЦК України ,Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»,

Outcome: approved