Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень до позовної заяви, просить зобов'язати начальника Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Костенко Людмилу Іванівну винести постанову, якою прийняти рішення про звільнення з-під арешту належну на праві власності померлому [PERSON] ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що накладений постановою №6-142/10 від 18.05.2001 року Відділу державної виконавчої служби Залізничного РУЮ м. Києва (а.с.а.с. 113-117). В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що арешт на дане майно було накладено державним виконавцем відповідно до постанови №6-142/10 від 18.05.2001 року Відділу державної виконавчої служби Залізничного РУЮ м. Києва. У 2001 році в м. Києві була проведена адміністративна реформа, в ході якої з 14 районів були утворені 10 - сім на правому березі Дніпра і три на лівому. Районам були присвоєні географічно прив'язані імена, а кордони пройшли головними міськими авто і залізничними магістралями. У відповідності до рішення Київської міської ради від 29 листопада 2001 року № 126/1560 Про внесення змін та доповнень до рішення Київради від 27.04.2001 року № 280/1257 «Про межі нових адміністративних районів м. Києва та організаційні заходи по проведенню адміністративно-територіальної реформи» встановлено відповідність нових районів старим, зокрема Залізничний район міста Києва з частиною Жовтневого та Радянського з 2001 року став Солом'янським районом міста Києва. Позивач посилається на те, що виконавче провадження з виконання даної постанови у виконавчій службі відсутнє, однак арешт з майна не знятий. Позивач 30 квітня 2013 року звернулась до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві з листом щодо зняття арешту з вищезазначеного нерухомого майна, а саме: ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], накладеного постановою №6-142/10 від 18.05.2001 року ВДВС Залізничного РУЮ м. Києва. 10 липня 2013 року ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві направлено відповідь на звернення позивача ДВ/22 вих. № 75137 від 10.07.2013 року, в якій зазначено, що на час звернення позивача виконавче провадження не перебуває. Позивач наголошує, що у зв'язку з накладенням арешту, вона, як законний спадкоємець не може належним чином реалізувати права в порядку спадкування та оформити свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, наявність обтяження, яке вчинено на підставі постанови №6-142/10 від 18.05.2001 року ВДВС Залізничного РУЮ м. Києва, є перешкодою у вчинені нотаріальних дій, щодо нерухомого майна належного померлому [PERSON] За таких обставин, позивач звернулася до суду з даним позовом і просить суд прийняти рішення про звільнення з-під арешту належну на праві власності померлому [PERSON] ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що накладений постановою №6-142/10 від 18.05.2001 року Відділу державної виконавчої служби Залізничного РУЮ м. Києва. Ухвалою суду від 21 червня 2017 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено Міністерство юстиції України та Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (а.с.а.с. 60-61). Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якого, позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві, наданих додаткових документах та поясненнях (а.с.а.с. 109-110). Представник відповідача ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Заяв про розгляд справи за відсутності або про причини неявки, будь-яких клопотань, заперечень/відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Представник третіх осіб Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явилися, хоча третіх осіб належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи, будь яких клопотань, заяв, пояснень щодо позову від третіх осіб до суду під час розгляду справи не надійшло. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи те, що нез'явлення позивача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 24 січня 2012 року (а.с. 45). Померлому [PERSON] належало на праві власності майно, а саме ? частина будинку [ADDRESS]. Як вбачається з письмових матеріалів справи, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції №6-142/10 від 18 травня 2001 року при примусовому виконанні в/л №1-738, виданого 19.04.1999 року ДАІ Залізничного району м. Києва, було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме ? частина будинку [ADDRESS], та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 40). Відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, підтверджується, що підставою обтяження зазначеного майна є: постанова № 6-142/10 від 18.05.2001 року ВДВС Залізничного РУЮ (реєстраційний номери обтяження 1343663) (а.с. 39). З листа від 20.02.2013 року вбачається, що Дев'ята Київська державна нотаріальна контора повідомляє, що 13 січня 2012 року було заведено спадкову справу № 26/2012 р. після померлого [INFO] [PERSON]. Заяви про прийняття спадщини подали дружина померлого [PERSON] та онука померлого [PERSON], спадкоємицею якого вона є у зв'язку з тим, що її батько-син померлого, [PERSON], помер [INFO]. При заведенні спадкової справи було з'ясовано, що в 2001 році було накладено арешт на спадкове майно, яке належало померлому, а саме на ? частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Оскільки свідоцтво про право на спадщину неможливо видати у випадку, якщо на спадкове майно накладено арешт, рекомендовано для вирішення даного питання звернутися до суду (а.с. 37). З даних свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 04 вересня 1992 року, вбачається, що [PERSON], народилася [INFO], в графі батьком зазначено - [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с. 43). З даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 27 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Батько заявника - [PERSON] помер [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 46). Вбачається, що 29 квітня 2013 року [PERSON] звернулася до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві з листом щодо зняття арешту з вищезазначеного нерухомого майна, а саме: ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], накладеного постановою №6-142/10 від 18.05.2001 року ВДВС Залізничного РУЮ м. Києва (а.с. 38). 10 липня 2013 року заступником начальника ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Чепурним В.М. направлено відповідь на вищезазначене звернення ДВ/22 від 10.07.2013 року вих. № 75137, в якій зазначено, що на час звернення позивача виконавче провадження у ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві щодо боржника [PERSON] не перебуває. А також, проаналізувавши заяву позивача встановлено, що виконавче провадження знаходилось на виконанні у 2001 році (а.с. 41). Крім того, із зазначеної відповіді вбачається, що відповідно до п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 5 липня 1999 року № 470/7 (чинної до 01.01.2009 року), встановлено, що строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки, знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву, здійснюється комісією один раз у півріччя, про що складається акт у двох примірниках за встановленою формою. Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Згідно з п. 9.10 Порядку, виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Законом України «Про виконавче провадження та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі с. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Відповідно до ст. 56 вказаного Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Виходячи з положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінивши в сукупності всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що арешт майна був заходом виконання постанови суду, а виконавче провадження на даний час на виконанні не перебуває, однак державним виконавцем не вчинено дій щодо скасування даних заходів, що обмежує права позивача як власника даного майна на володіння, користування та розпорядження ним, суд вважає правильним здійснити захист прав позивача як власника майна шляхом звільнення його з-під арешту. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved