Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав. У судове засідання позивач не з`явилась, надала письмову заяву у якій свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Враховуючи, що відповідач у даній справі є іноземною особою, відповідно до ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно Узагальнення Верховного Суду України від 11.12.2008р. практики розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми, під час проведення узагальнення виявлено значну кількість випадків розгляду судами справ про позбавлення батьківських прав з порушенням правил підсудності, справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності - відповідно до ч. 1 ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) (далі - ЦПК) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 1 ст. 113 ЦПК). Згідно ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч.9 ст.28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). З матеріалів справи вбачається, що останнє відоме місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] . Відповідно до ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи вимоги ст. 128 ЦПК України, [PERSON] є таким, що належним чином повідомлений про слухання справи, та у наданий судом строк та станом на 08.01.2019 року відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України, суд зі згоди позивача розглядає справу за наявними у справі матеріалами у заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Начальнику Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області надала заяву про слухання справи за її відсутності, не заперечує проти позбавлення батьківських [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Проти заочного розгляду справи не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними виводи, суд дійшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 23 лютого 2010 року між [PERSON] , громадянкою України і [PERSON] , громадянином Сполучених Штатів Америки, 1973 р.н., укладено шлюб, який зареєстровано у відповідності до чинного законодавства. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області видно Свідоцтво про шлюб від 23 лютого 2010 року і про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за №5. У шлюбі народився - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноші Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області 05 травня 2010 року і, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний запис за №15. 05 вересня 2017 року Рішенням (заочним) Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/2689/17, що набрало законної сили 02 жовтня 2017 року, шлюб зареєстрований 23 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 05 - розірвано. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні Дніпропетровського суду від 05 вересня 2017 року по справі №175/2689/17, встановлено, що сумісне життя між сторонами не склалося, в сім`ї не було взаєморозуміння, виникали сварки, що призвело до розпаду сім`ї і роздільного мешкання. Разом не проживають, спільне господарство не ведуть, стосунки не підтримують. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели, примирення неможливе. Згідно ст.3 Сімейного кодексу (далі - СК) України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно зі ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Законом України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, враховуючи загальні принципи побудови суспільства, охорони дитинства, максимального і повного забезпечення прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, вважаємо за необхідне дослідити їх відповідність фактичним обставинам справи, що склалися у позивача і відповідача і полягають у наступному. У судовому засіданні встановлено, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини, не спілкується з сином в достатньому обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу і не створює умов для отримання сином подальшої освіти. Судом встановлено, що після певного часу перебування в Україні [PERSON] покинув межі державного кордону і повернувся до США, зазначивши про відсутність у нього будь-яких вагомих на його думку підстав для повернення до України. Наразі [PERSON] не відоме його місце перебування. По-друге, матеріалами справи підтверджені численні спроби позивача знайти порозуміння у цьому питанні, що підтверджується копіями листів, які вона направляла відповідачу із проханням не покидати її та їх малолітню дитину, які були залишені без уваги. Позивач просила не позбавляти дитину батьківського піклування, брати участь у вихованні дитини відповідачем, як батьком, однак такі аргументи для відповідача не виявились вагомими. Також, встановлено, що наразі [PERSON] вже декілька років не спілкувався з дитиною, що свідчить ні про що інше, яке про злісне і умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та забезпеченні її добробуту. Обставини, зазначені в обґрунтуванні позовних вимог, підтверджуються, зокрема, тривалою перепискою позивачки із відповідачем. Текстові повідомлення були роздруковані та переведені з англійської мови на українську Крохмаль Аліною Володимирівною - перекладачем із відповідним рівнем освіти (копія диплому додається). Із даної переписки вбачається, що відповідач жодним чином не зацікавлений у прийнятті участі у вихованні дитини, протягом тривалого часу роздільно мешкає із позивачем і дитиною, жодним чином не приймає участі у вихованні, не відвідує сина, тобто нехтує своїми обов`язками як батька. Такі дії відповідача жодним чином не відповідають встановленому сімейним кодексом обов`язку з виховання дитини, забезпечення її добробуту, котрі покладені на відповідача. Сукупність таких факторів, які доповнюються тим, що наразі шлюб між позивачем і відповідачем розірвано, свідчить про небажання і ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є неприпустимим з точки зору охорони дитинства і загальних засад побудови суспільства і моральності. Таке ставлення батька до дитини є основним фактором при вирішенні питання про позбавлення першого батьківських прав. Згідно з ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Так, ст.164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України визначено, осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав, зокрема право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як зазначено в абз.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Згідно Узагальнення Верховного Суду України від 11.12.2008 р. практики розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми, під час проведення узагальнення виявлено значну кількість випадків розгляду судами справ про позбавлення батьківських прав з порушенням правил підсудності, Згідно з п.15 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - постанова Пленуму від 30 березня 2007 р. N3) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У відповідності з ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за вих.№1-50-2111/0/290-18 від 26.12.2018 року, з метою захисту прав та інтересів дитини, Дніпровська районна державна адміністрація вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина Сполучениї Штатів Америки [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позовні вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по його вихованню. Відповідно до вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України судові витрати залишити за рахунок позивача.

Outcome: approved