Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 27.05.2017 року помер [PERSON]. Піля його смерті відкрилася спадщина, яка складається, з ? частини житлового будинку № 42, по вул. Юмашева в м.Первомайську Миколаївської області. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є позивач. При зверненні позивача до Першої Первомайської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Причиною відмови стало накладення арешту на вказний житловий будинок від 18.01.1989 року. Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів від 23.01.2018 року, підставою виникнення вказаного обтяження є повідомлення б/н від 18.01.1989 р., видавник Первомайський МВВС. На теперішній час Поскільки Первомайський МВУМВС ліквідовано, а Первомайський ВП ГУНП в Миколаївській області не є його правонаступником. Повноваджень щодо накладення чи зняття арешу відповідач не має, а тому іншого способу захисту ніж звернення до суду у [PERSON] немає. Позивач та його представник в судове засідання не зявився, до суду від представника - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить ухвалити рішення про їх задоволення. Представник відповідача Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській обалсті в судове засідання не зявився, до суду надано заяву про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги визнають у повному обсяізі, наслідки визнання позову відомі. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 27.05.2017 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП № 263316, виданого Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 27.05.2017 року, актовий запис № 433. Позивач є спадкоємицею майна після смерті свого чоловіка - [PERSON], якому належала 1/4 частини житлового будинку № 42, по вул. Юмашева в м.Первомайську Миколаївської області. Позивач бажає отримати Свідоцтво про право власності на вказану частину житлового будинку, але накладення арешту на житловий будинок створює перешкоду для [PERSON] отримати Свідоцтво про право на спадщину. Згідно Договору міни від 26.06.1998 року, реєстраційний номер 1663 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], який діє від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON]; [PERSON] та [PERSON], які діють зі згоди батька [PERSON], як законного представника склали договір міни про те, що останні міняють належну їм квартиру №33, по вул. Достоєвського,14, м.Первомайськ Миколаївської області на житловий будинок належний [PERSON] № 42, по вул. Юмашева в м.Первомайську Миколаївської області. Обмін зроблено без оплати. Згідно довідки № 113600338 від 12.02.2018 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власнсоті на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуєження обєктів нерухомого мацна щодо обєкта нерухомого майна витягу з реєстру на житловий будинок № 42, по вул. Юмашева, м.Первомайськ Миколаївської області накладено обтяження - арешт за реєстраційнийм № 3416443, підстава обтяження - повідомлення б/н, 18.01.1989 року, власник [PERSON], [PERSON] На звернення позивача до відповідача останнім було надано відповідь, згідно якої Первомайський ВП ГУНП в Миколаївській області не уповноважений приймати рішення щодо накладення чи зняття арешту майна оскільки Первомайський МВВС ліквідований, а відповідач не є його правонаступником, з приводу зняття арешту позивачу радить звернутися до суду. Пзивачем вказано, що будь-якого відношення до накладеного арешту на житловий будинок вона та покійний чоловік не мали оскільки вони набули право власності на житловий будинок № 42, по вул. Юмашева в м.Первомайську на підставі договору міни, в якому іншою стороною виступала [PERSON], яка. в свою чергу набула у власність даний будинок на підставі договору дарування від 26.04.1998 року, тобто після накладення арешту на житловий будинок. [PERSON], який укладав договір дарування від 26.06.1998 року помер. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно із ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, належно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладенні у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України. Приписами ч.1 ст.360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно установленої судової практики Верховного Суду України, висловленої в постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що "право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власності поширюється на ці відносини". Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов є законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved