Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідачів, [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що він має у власності будинок [ADDRESS] , в якому він проживає та зареєстрований. 27.03.2014 року він на прохання свого сина [PERSON] , зареєстрував (тимчасово) у належному йому будинку [PERSON] та її дочку [PERSON] , які не є членами його сім`ї. Зазначив, що він є пенсіонером за віком, отримує пенсію, отримати субсидію, що надається державою, він не може. Відповідачі зареєстровані, але не проживають за місцем реєстрації більше шести років. Він самостійно утримує будинок та сплачує комунальні послуги. А тому просить зняти відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки вони перешкоджають йому у володінні та розпорядженні його нерухомим майном. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, письмових заяв про поважність причин неявки суду не надали. Представник третьої особи, Органу опіки і піклування Гребінківської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву, із змісту якої вбачається, що службою проведено обстеження за адресою реєстрації відповідачів (акт обстеження додається), просить справу розглянути без її участі, винесення рішення по справі покладають на розсуд суду. Суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі наявних у справі письмових доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину (а.с.11). Відповідно до довідки № 1653 від 16.03.2020 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у домоволодінні по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.06.2020 року, на час обстеження в будинку перебували [PERSON] та його дружина, інші стороні особи, за словами [PERSON] , у будинку не проживають (а.с.51-52) Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Згідно з ч. 1ст. 383 ЦК України та ч. 1 ст. 150 ЖК України, власник квартири має право використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що з дати набуття позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок між позивачем і відповідачем укладались будь-які договори щодо користування відповідачем цим будинком. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України зобов`язаний протягом десятим днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її законного представника, та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Окрім цього, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, рішенням ЄСПЛ справ «Андрій Руденко проти України» (Заява № 35041/05) від 21.12.2010 року право приватної власності є непорушним. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов`язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення, чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов`язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право власності позивача [PERSON] підлягає судовому захисту. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, а саме, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved