Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що в будинку [ADDRESS] проживали її батьки. Після смерті її батька, [PERSON], спадкоємцями майна: будинки по [ADDRESS] та автомобіля ВАЗ 21011, стали в рівних частках по 1/3 частині вона, її рідний брат [PERSON] та їх мати [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності за законом, виданого 17.09.1998 р. Шостою Донецькою держнотконторою за реєстром № 3-1645, зареєстрованого в БТІ м. Донецька 18.10.1999 р.. 22.12.2008 р. Шостою держнотконторою посвідчений перехід права власності частки їх матері, [PERSON] на відповідача, [PERSON], таким чином частки спадкоємців в даний час наступні: відповідачу належить 2/3, а їй 1/3 частини домоволодіння. В даному будинку мешкає її брат, відповідач по справі, який чиніть їй перешкоди, а саме не пускає її в спадкове домоволодіння, чим порушує її права як співвласника, тому вона просила суд припинити право спільної часткової власності між нею і відповідачем по [ADDRESS], виділити їй в натурі і визнати за нею право власності на об'єкти нерухомості, а саме кімнату № 4 під літ. А-1, площею 16,6 кв.м., кімнату № 5 площею 8,7 кв.м., загальною площею 25,3 кв.м., гараж під літ. Л, літню кухню під літ. Г та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні її частиною власності (а.с.2-3). В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги, про що надала суду відповідну заяву, та просила суд вселити її в будинок [ADDRESS], зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком та зобов'язати його надати їй комплект ключів від вхідних дверей (а.с.44-45). В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та наполягала на тому, що відповідач по справі є її рідним братом, мешкає в спірному будинку і перешкоджає їй у користуванні відповідною частиною домоволодіння, не пускає її в спадкове домоволодіння, чим порушує її право на користування, володіння і розпорядження власністю, вона не має можливості увійти в будинок, двір будинку, тому що у неї відсутні ключі від вхідних дверей, а відповідач добровільно відмовляється їй їх передати. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, надала аналогічні пояснення викладеним в письмових запереченнях (а.с.55-57) та не заперечувала, що позивач та відповідач по справі є співвласниками будинку [ADDRESS]. Частка позивачки складає 1/3 частина домоволодіння, в той час як відповідача 2/3 частини. Наполягала на тому, що позивач довгий час не проживає у спірному будинку і до цього часу не виявляла наміру в ньому проживати, оскільки має у власності квартиру. Крім того, позивач не несе витрат по утриманню зазначеного житлового будинку. Вважає, що позивач має доступ до користування спільним майном, оскільки відповідач та його дружина пенсіонера та постійно знаходяться в спірному будинку, тому не має сенсу на отримання ключів від будинку. Що стосується вимоги позивачки в частині її вселення до будинку, то є недоцільним, оскільки сумісне проживання сторін не можливе у зв'язку з взаємним неприязненим відношенням та недовірою один до одного. Вселення позивача порушить права і інтереси членів родини відповідача, оскільки неможливо разом користуватися майном відповідача, крім того жила площа будинку незначна та становить 34,6 кв.м.. Крім того, позивач зверталася до відповідача з пропозицією продати відповідачу свою 1/3 частина даного домоволодіння, однак за завищеною ціною, тому відповідач вважаючи, що такі вимоги позивача є незаконними, відмовився придбати її частку. Суд заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали даної справи вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим будинком підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом виданого 17.09.1998 р. Шостою Донецькою держнотконторою за реєстром № 3-1645, зареєстрованого в БТІ м. Донецька 18.10.1999 р. належить по 1/3 частини будинку [ADDRESS] (а.с.5). 22.12.2008 р. Шостою держнотконторою посвідчений перехід права власності частки їх матері, [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.4) на відповідача, [PERSON] (а.с.27-29), таким чином частки спадкоємців в даний час наступні: відповідачу належить 2/3 частини, а позивачці 1/3 частини домоволодіння. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається із частини 1 статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право власності позивачки [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS], підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.09.1999р., яке оформлене в законій формі, а саме, нотаріально посвідчене, та відповідно до частини 4 ст. 334, ст. 182 ЦК України право власності позивача на це майно зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто позивач набув право власності на спірний житловий будинок у встановленому законом порядку, Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Частиною 3 статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що позивачка є співвласником власником спірного житлового будинку, відповідач не має права порушувати її законні права на володіння та користування спірним житловим будинком, в тому числі право на проживання в цьому будинку. Позивачка має право на володіння та користування належним їй на праві власності житловим будинком незалежно від стосунків, які склалися між сторонами, та незалежно від наявності у неї іншого житла. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, в тієї частині, що позивачка не мала наміру проживати у спірному будинку та те, що у неї є житло, яке вона має на праві власності, оскільки сторони визнають, що право власності на належну позивачкі частку в спірному будинку на теперішній час не припинено, а тому позивач [PERSON] не може бути позбавлена права користування належною їй часткою будинку. В судовому засіданні із пояснень представника позивача, представника відповідача та письмових заперечень судом було безспірно встановлено, що відповідач категорично заперечує передати комплект ключів від спірного будинку позивачки, посилаючись на те, що позивачка не має намір проживати в даному будинку, а також вважає, що оскільки він та його дружина пенсіонері і постійно знаходяться вдома то не має сенсу передавати їй комплект ключів, таким чином він вважає, що позивачка має доступ користування спільним майном. Але з даними доводами суд погодитися не може і вважає необхідним захистити права позивачки на користування частиною її власністю - усуненням їй перешкод у користуванні спірним будинком шляхом її вселення в цій будинок та зобов'язання відповідача [PERSON] вручити їй один екземпляр ключів від вхідних дверей будинку. Доводи представника відповідача в тієї частині, що сумісне проживання не можливе у зв'язку з тим, що між сторонами склалися неприязнені стосунки, а також, що вселення позивачки порушить права членів родини відповідача, судом також до уваги не приймаються, т.я. вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства оскільки незалежно від бажання відповідача позивачка не може бути позбавлена права власності навіть за умови її неналежної поведінки. Правила ст. 116 Житлового кодексу України про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються ні на власника, ні на учасників спільної власності на жилі будинки чи квартири. У таких випадках захист прав учасника спільної власності може здійснюватися іншим способом, передбаченим ст. 16 ЦК України, наприклад, покладенням зобов'язання усунути перешкоди у користуванні зазначеним майном, відшкодуванням моральної шкоди. На підставі викладеного, чч.1, 4 ст.41, чч.1, 3 ст.47 Конституції України, 150,155 ЖК України, ст. 391,383,321,317 ЦК України,

Outcome: approved