Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], яка згідно заповіту від 31 березня 2009 року залишила усе майно, що належало їй на момент смерті. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. В передбачений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак в зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів, щодо належності успадкованого майна спадкодавцеві, державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS]. Тому позивач просить суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на [ADDRESS] та зобов'язати Першу дніпропетровську державну нотаріальну контору зняти заборону відчуженя з спірної квартири, що накладена 01 липня 1998 року, в зв'язку з посвідченням договору довічного утримання, зареєстровану в реєстрі для реєстрації заборони за № 98, а також зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 4778938 від 10 квітня 2007 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Третя особа представник Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з*явився, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином просили слухати справу за їх відсутності. Вислухавши думку сторін, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого 08 вересня 1993 року /а.с. 68/ та відповіддю комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 28 липня 2011 року /а.с. 21/. 01 липня 1998 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання /а.с. 19/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] /а.с. 20/. 13 лютого 2009 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська договір довічного утримання від 01 липня 1998 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований державним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу в реєстрі за № 98 - розірвано /а.с.22/. 31 березня 2009 року було складено заповіт, згідно якого [PERSON] усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належать на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] /а.с. 49 оборот/. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] /а.с. 12/. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за час життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (тобто смерті спадкодавця). Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1269 ЦКУ спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка подається особисто. Оскільки [PERSON] залишила заповіт на ім*я позивача, 07 липня 2011 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на право спадщини за заповітом /а.с. 45/, однак в зв*язку з відсутністю правовстановлюючих документів їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом /а.с. 14/. Згідно п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22.02.2012 року № 2965, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та п. 57 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5, яка діяла на час укладання договору довічного утримання, - при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження жилого будинку (квартири), у встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору. 01.07.1998 року Сидоровичем В.А. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори у зв'язку з посвідченням договору довічного утримання була накладена заборона відчуження вказаної в договорі квартири за адресою [ADDRESS], належної [PERSON] та [PERSON] до припинення договору довічного утримання. Зазначена заборона зареєстрована в реєстрі для реєстрації заборони за № 98 від 01.07.1998 року, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 4778938 від 10.04.2007 року. Відповідно до п.21 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5, яка діяла на час укладання договору довічного утримання - документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Тому відповідно до зазначеного пункту оригінал свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.09.1993 року виконкомом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням №Ж-3156, був приєднаний до примірника договору довічного утримання від 01.07.1998 року, який зберігається в архіві Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Відповідно до 4.2 ст. 651, ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини або на вимогу набувача. Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. В силу дії п.7.10 глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами. України, затвердженого 22.02.2012 року № 2965 - приєднаний до примірника договору довічного утримання (догляду) первинний правовстановлюючий документ на майно або його дублікат, який міститься у матеріалах нотаріальної справи повертається Відчужувачу. Разом з листом нотаріуса про припинення дії договору довічного утримання (догляду) цей правовстановлюючий документ (або його дублікат) подається відповідному реєструвальному органу для перереєстрації. Оскільки [PERSON] про розірвання договору довічного утримання рішенням суду не повідомляла Першу дніпропетровську державну нотаріальну контору, то накладена під час його укладання заборона відчуження спірної квартири діє на цей час, так як відчужувачі спірної квартири померли, то зняття заборони відчуження можливо лише в судовому порядку. При таких обставинах, у відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст.ст. 316, 317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № X передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Отже, за таких обставин, на час відкриття спадщини після померлого [PERSON], порядок прийняття спадщини регулювався Цивільним кодексом Української РСР від 18.06.1963 року та Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР у першу чергу право на спадкування, за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції, чинній на час відкриття спадщини за померлим [PERSON], тобто станом на 23.11.2003 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі-за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. і? Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до 4.2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно із ст. 560 ЦК УСРС спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Отже за таких підстав отримання свідоцтва про право на спадщину на час відкриття спадщини внаслідок смерті [PERSON] було правом його дружини, [PERSON], а не обов'язком. Згідно із п.113 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Оскільки [PERSON] була дружиною [PERSON], то вона є спадкоємицею 1 черги внаслідок його смерті. Так як на час відкриття спадщини, внаслідок смерті свого чоловіка [PERSON] та протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини після цього проживала у [ADDRESS], сплачувала комунальні послуги за користування квартирою, користувалася побутовими речами, то вона фактично вступила в управління та володіння успадкованим майном спадкодавця і в силу дії ст.ст. 529, 548,549,561 ЦК УРСР та п.113 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5 вона є такою, що прийняла спадщину, А оскільки вона єдина із спадкоємців, хто прийняв спадщину внаслідок смерті [PERSON], то на час своєї смерті вона була єдиним власником квартири [ADDRESS] Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. З Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Оскільки [PERSON] помер [INFO], тобто до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» від 01.07.2004 року, то набуття права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом за [PERSON] не залежало від здійснення державної реєстрації її прав на цю квартиру, а залежало лише від факту прийняття чи не прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] спадщину прийняла, то вона була власником спірної квартири. З урахуванням викладеного та наявних доказів, що маються в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved