Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № HAT0G40000003919 від 11.03.2008 року у розмірі 8679,17 доларів США, що за курсом 26.07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.04..2016року складає 226265,87грн. В обґрунтування позову вказав, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 11.03.2008 року уклали кредитний договір № HAT0G40000003919. Згідно договору позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 68175грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00% на рік на суму залишку заборгованності за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.03.2018р. Згідно заяви [PERSON] кредитний договір № HAT0G40000003919 від 11.03.2008р. переведено з валюти гривня в валюту Доллар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 14\~150,84 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Позичальник не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № HAT0G40000003919. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Позичальник станом на 06.04.2016 року має заборгованість 8679,17 доларів США, яка складається з наступного: 6388,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 1139,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 244,77 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 483,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 412,84 доларів США - штраф (процентна складова). Також, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив суд визнати недійсною Додаткову угоду від 11.09.2008р. до Договору про іпотечний кредит № HAT0G40000003919 від 11.03.2008р., укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» та зобов»язати ПАТ КБ «Приватбанк» приймати від [PERSON] платежі у гривні під 15% річних згідно умов договору про іпотечний кредит № HAT0G40000003919 від 11.03.2008р. В обґрунтування зустрічного позову вказав, що 11.03.2008р. між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений іпотечний договір про надання кредиту в сумі 68175,00грн., зі сплатою 15% річних, строком до 11.03.2018р. За період дії Договору ним виконувались належним чином його умови, але відповідач, без належного попередження та без підписання змін до Договору, збільшив відсткову ставку за Договором, чим порушив умови п.1.1. Договору. Окрім того, Відповідач безпідставно, порушуючи умови Договору. перераховував на рахунок для сплати відсотків, значно більші суми ніж передбачено Договором. Після його звернення до відповідача, для отримання пояснень щодо його незаконних дій, керівник відділення Відповідача пояснив, що повідомлення про підвищення відсоткової ставки йому дійсно не було відправлено та запропоновано підписати Додаткову угоду надану Відповідачем, якщо він її не підпише, то йому протягом 30 днів буде направлена вимога про погашення всієї суми кредиту, яка на той момент складала 67074,96грн. та буде розпочата процедура примусового продажу житла. Після його пояснень, що на даний час вказаної суми він не має, керівник відділення Відповідача наддав для підписання Додаткову угоду до Договору, пояснивши, що є можливість зменшити розмір процентної ставки за Договором на рівні приблизно 14% річних та незначно збільшити платежі за договором, для цього треба погодитись на зміну валюти кредиту на доллар США. Посилається на те, що він не був ініціатором змін до Договору про зміну валюти кредиту, підписати вказану додаткову угоду 11.09.2008р. він був змушений під тиском тяжкої обставини, у вигляді можливості залишитись без квартири. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, про що надав суду письмові заперечення (а.с.87-88). Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 11.03.2008 року укладений кредитний договір № HAT0G40000003919. Згідно договору позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 68175грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00% на рік на суму залишку заборгованності за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.03.2018р. Згідно заяви [PERSON] кредитний договір № HAT0G40000003919 від 11.03.2008р. переведено з валюти гривня в валюту Доллар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 14\~150,84 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Вказані договор та додаткова угода підписані [PERSON] особисто, що не заперечувалося у судовому засіданні його представником, без будь-яких застережень. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач свої зобовязання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки, у звязку з чим відповідач, станом на 06.04.2016 року має заборгованість - 8679,17 доларів США, яка складається з наступного: 6388,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 1139,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 244,77 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 483,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 412,84 доларів США - штраф (процентна складова). Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується з вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положення ст. 612 ЦК України встановлює поняття прострочення боржника, відповідно до даної норми Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Вказані кредитний договір та Додаткова угода до нього підписані, сторонами договору, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, позичальник обізнаний про умови кредитного договору та зобов'язання своєчасно повертати отримані кредитні кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом. Згідно ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Як визначено у п. 29 Постанови Пленуму Вищого Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На підставі викладеного, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» є доведеними, такими, що знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсною додаткової угоди до договору, виходячи з наступного. Додаткова угода до Договору про іпотечний кредит № HAT0G40000003919 від 11.03.2008р., укладена між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], була укладена з додержанням всіх істотних умов для договорів цього типу, в тому числі і законодавства про захист прав споживачів. Представник відповідача, позивача по зустрічному позову, посилався в судовому засіданні на недійсність додаткової угоди на тих підставах, що правочин при укладанні мав вади волі [PERSON], що змусило останнього вчинити правочин на невигідних для себе умовах, та [PERSON] під психологічним тиском помилково погодився на умови банку й підписав додаткову угоду. На [PERSON] здійснювався цілеспрямований психологічний тиск. Представник позивача заперечував проти таких доводів відповідача та вказував, що дії та доводи відповідача є ні що інше, як спроба уникнути відповідальності за невиконання умов договору іпотеки від 11.03.2008р. та додаткової угоди від 11.09.2008 року. З приводу цих обставин суд зазначає, що у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення має бути спрямовано на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обовязків. На цих підставах можна виділити правочини, вчинені під впливом насильства (ст. 231) та тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), на що і посилається представник відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. (ч. 1 ст. 231 ЦК України) Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство повинне виражатися в незаконних діях. Насильство повинно викликати страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Проте, під час судового засідання стороною відповідача за основним позовом, позивача по зустрічному позову, не було доведено факту застування насильства чи погроз до [PERSON] зі сторони представника банку або будь-яких інших осіб. Всі посилання на застосування насильства чи погроз обмежувалися лише усними поясненнями представника відповідача. Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Тяжкі обставини слід розуміти як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. Проте, в порушення вимог ст. 10,60 ЦПК України під час судового засідання стороною позивача по зустрічному позову не було доведено існування тяжкої для відповідача обставини чи вкрай невигідних для неї умов. Враховуючи викладене, судом не було встановлено наявності обставин, які б вказували, що [PERSON] під час укладання додаткової угоди діяв під впливом насильства, погрози чи тяжкої обставини, що могло б вплинути на його волевиявлення. Окрім зазначеного представник відповідача за основним позовом, позивача по зустрічному позову, посилався на те, що додаткова угода до договору була підписана [PERSON] під впливом обману. Згідно положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак під час судового засідання стороною позивача по зустрічному позову не було доведено факту обману [PERSON] внаслідок умисних дій представника банку, до теперішнього часу [PERSON] здійснював платежі до банку для погашення кредиту. В зв'язку з наведениї підстав для визнання недійсним додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит суд не вбачає. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: approved