Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, яким просить визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] та право власності на автомобіль BMW 528і, 1996 року випуску, обєм двигуна 2793, державний номер [NUMBER]. В порядку розподілу спільного майна подружжя виділити йому у\~\~власність 1/2 частку квартири у будинку №31 по пр. Університетський в м. Кіровограді та на ? частку автомобіля «БМВ», 1996 року випуску, державний номер [NUMBER]. В обґрунтування вимог зазначає, що 20.04.1999 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, яки на даний час розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.12.2014 року. За час шлюбу сторонами придбано квартиру [ADDRESS] та автомобіль «БМВ», державний номер [NUMBER], які було зареєстровано на відповідача, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, аргументуючи доводи тим, що на час перебування у шлюбі відповідачка заробляла сама кошти для родини, на підставі чого вважає, що квартира та автомобіль були придбанні саме на її кошти. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступного. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому 20.04.1999 року шлюбі. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.12.2014 року шлюб було розірвано (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо нерухомого майна [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №973 від 27.07.2006 року на праві приватної власності володіє квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до відповіді №907 від 10.08.2016 року наданої Територіальним сервісним центром 3541 МВС у Кіровоградській області повідомлено, що згідно обліково-реєстраційних даних транспортний засіб BMW 528і, 1996 року випуску, обєм двигуна 2793, зареєстровано на [PERSON], м. Кіровоград, вул. Глазунова, 52. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласнику праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду( ч. 2 ст. 370 ЦК України). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або в порядку спадкування, а також майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Таким чином, законодавцем презентується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обовязок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи вищенаведені норми права, докази на які посилається позивач,суд вважає, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сімї, тому є спільним сумісним майном подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові № 11 від 21.12.2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Доводи відповідача та її представника про те що спірне майно було придбано лише за кошти відповідача безпідставне, оскільки доказів цих обставин вона не надала. В судовому засідання свідок [PERSON] батько відповідачки та [PERSON] пояснили, що батько зайняв відповідачці 3\~000 дол. США для придбання автомобіля, які потім вина йому віддавала. Вказані свідками обставини суд оцінює критично, оскільки свідки є зацікавленими в розгляді справи, доказів наявності такої суми коштів у свідка відсутні, крім того договір позики не оформлявся. Крім того в судовому засіданні позивач зазначила, що друга частина вартості автомобіля 3\~000 дол. США була в неї, але доказів про наявність вказаної суми теж не надано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2001 року була придбана [ADDRESS] н імя відповідачки за 56\~560 грн. (а.с.148). В матеріалах нотаріальної справи вказаного договору міститься заява [PERSON] від 27.04.2006 року де він дає згоду своїй дружині на купівлю продаж квартири за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу (а.с.154).Ця заява свідчить про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін які перебували на день придбання квартири в шлюбі. З наданої Кропивницькою ОДПІ від 01.02.2018 року вбачається, що доходи відповідачки як фізичної особи підприємця складають: за 2006 рік -0,0 грн., 2007 рік- 4400 грн.,2008 рік -8600 грн.,2009 рік -11800 грн., 2010рік -88300 грн. За попередні роки з пояснень представника відповідача відомості про доходи не зберіглися. З наданих відомостей вбачається, що в 2006 році відповідачка взагалі не мала доходів. А про те що вона мала якісь заощадження доказів не надано. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно ї всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню ,а також як що рішенням містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, заявлене спірне майно підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, а саме: стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. На підставі ст.ст. 69-72 Сімейного кодексу України ст.372 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, постанови пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: approved