Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , 1939 року будівництва, відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] (матір, бабця позивачів), а членами такого позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вважають, що кожному з них належало по 1/5 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Вказують, що [INFO] померла спадкодавець [PERSON] , яка за життя розпорядилася всім своїм майном, склавши заповіт на користь позивача [PERSON] (онука). Позивач [PERSON] у встановленому законом порядку прийняв дану спадщину, факт прийняття ним спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. Стверджують, що позивач [PERSON] з метою оформлення своїх спадкових справ звертався до нотаріуса Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області, однак нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (або його частку) через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір». З огляду на наведені обставини, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, позивачем [PERSON] , право власності на 2/5 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , зокрема на 1/5 частку такого як належну йому частку в колгоспному дворі та на 15 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON] , а за ними, позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - право власності на 1/5 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] як належну кожному з них частку в колгоспному дворі. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали через канцелярію суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять розглядати справу у їх відсутності. Представник відповідача Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не з`явився, а подав письмову заяву, в якій вказав, що проти задоволення позовних вимог позивачів не заперечує, просить розглядати справу у їх відсутності. Представник третьої особи в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, проте скерував на адресу суду копію спадкової справи за №37/07, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та просив розглядати дану справу у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206\~ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Згідност.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1статті 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] (матір, бабця позивачів), а членами такого, як вважає суд, її онук [PERSON] , син [PERSON] , невістка [PERSON] та внучка [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою Судововишнянською міською радою Мостиського району Львівської області №719-02/18 від 22.05.2019р. та виписками з погосподарських книг по с.Довгомостиська Мостиського району за 1986-1990рр. та за 1991-195р.р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6п останови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] (матір, бабця позивачів) та позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто кожен по 1/5 частці будинковолодіння [ADDRESS] . Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило право на 1/5 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , яке належало їй як члену колгоспного двору. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном розпорядилася, склавши 10.07.1998 року заповіт на користь свого внука [PERSON] , позивача по справі. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копій сторінок із спадкової справи №37/07, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач [PERSON] у встановлений законом строк, зокрема 25.01.2007р. звернувся до нотаріуса Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про прийняття спадщини та отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна спадкодавця [PERSON] , а саме: на земельну ділянку площею 1,8481г а, яка розташована на території Довгомостиської сільської ради Мостиського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на майновий пай ТзОВ «Явір» с.Довгомостиська Мостиського району. Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадковому майні [PERSON] , судом не встановлено. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] майно (в тому числі 1/5 частку у спірному будинковолодінні, що належала їй як члену колгоспного двору) успадкував саме внук останньої - позивач [PERSON] . При цьому, в.о завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області В.В.Шаравара відмовила позивачу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дане спадкове майно - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] Нотаріус роз`яснив позивачу [PERSON] можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку (його частки) в судовому порядку. З огляду на наведені обставини, позивачі з метою захисту своїх майнових прав звернулися до суду із зазначеним позовом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. Отже, з 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначеніст.19Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Таким чином, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та належність такого до суспільної групи «колгоспний двір», право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією заповіту, складеного [PERSON] ; копіями сторінок із спадкової справи №37/07, заведеної після смерті [PERSON] ; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №57571259 від 16.09.2019р.; довідкою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №719-02/18 від 22.05.2019р. та виписками із погосподарських книг по с.Довгомостиська за 1986-1995р.р., які підтверджують належність будинковолодіння до суспільної групи «колгоспний двір» та визначають склад членів двору; копією довідки із Самбірського БТІ №2379 від 03.12.2018р., згідно якої право власності на спірне майно не зареєстровано; листом-повідомленням в.о.завідувача Мостиської державної нотаріальної контори В.В.Шаравари від 20.05.2019р. №02-14/298, що адресоване позивачу [PERSON] , про відмову в оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння; відмовою державного реєстратора у державній реєстрації права власності на майно колишнього колгоспного двору; копією технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] ; копіями паспортів позивачів по справі; іншими матеріалами справи. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачами права власності на спірне майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зокрема: за позивачами [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] - права власності на 1/5 ідеальну частину такого, що належала кожному з них як членам колгоспного двору; за позивачем [PERSON] - права власності на 2/5 ідеальних частини такого (1/5 частина, що належала йому як члену колгоспного двору, +1/5 частина, яку він успадкував після смерті спадкодавця [PERSON] ).

Outcome: approved