Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачкою 10.12.1993 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають сина [PERSON]. За час перебування у шлюбі було набуте майно, а саме: однокімнатна квартира [ADDRESS] та двокімнатна квартира [ADDRESS]. Квартири було оформлено на ім'я відповідачки [PERSON] Нотаріально засвідченою Заявою від 20.03.2010 року [PERSON] підтвердила, що [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS], та квартира за адресою: [ADDRESS]. Поділ майна подружжя позивач вбачає в необхідності виїхати на свою батьківщину Сірійську Арабську Республіку для лікування на довгий час, оскільки є інвалідом другої групи загального захворювання. Відповідачем до суду було подано заперечення на обгрунтування яких зазначалось, що позовні вимоги є незаконними, оскільки [PERSON] не повідомив про тяжке захворювання, все життя ніде не працював, всю сім'ю утримувала [PERSON] За час подружнього життя нею особисто за власні кошти були придбанні квартири. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення заочного рішення з урахуванням збільшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. У відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, та враховуючи, що відповідач не з'являлася в судові засідання від 03.07.2014 року, 17.09.2014 року, 05.11.2014 року, 19.12.2014 року, 21.01.2015 року, 04.02.2015 року, 02.03.2015 року, мотивуючи свою відсутність поважними причинами, однак жодного належного доказу відсутності надано не було, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.12.1993 року. В період зареєстрованого шлюбу сторонами набуто нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира [ADDRESS] та двокімнатна квартира [ADDRESS]. Квартири було оформлено на ім'я відповідачки [PERSON]. Так, відповідно до довідки форми № 3 виданою ЖРЕО № 411 власником квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] є [PERSON] Згідно довідки форми №3 квартира на праві приватної власності належить [PERSON] відповідно до договору-купівлі з 1999 року. Нотаріально засвідченою Заявою від 20.03.2010 року відповідач [PERSON] підтвердила, що [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS], та квартира за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини і навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 24 вищезазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що майно, а саме квартири є спільним майном подружжя, в якому має бути визнано за кожною зі сторін право власності на зазначене майно в рівних частках - по 1/2 його частині без їх поділу в натурі. Виходячи з того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, тому суд вважає необхідним поділити спільне майно без поділу його в натурі, лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності. За таких обставин суд повинен обмежитись лише визначенням ідеальних часток подружжя у праві спільної власності на квартиру к [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати.

Outcome: approved