Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого вона є. На обґрунтування позову позивач вказала, що відповідач, яка є її онукою, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте, з 2018 року, тобто, більше одного року в цьому будинку не проживає та ним не користується, особисті речі та спальні місця у будинку відсутні, проживає в м. Одеса, де саме, позивача не повідомляє, в зв`язку з чим, спілкування між ними втрачено, у зв`язку із чим позивач, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, яка, без будь-яких поважних причин і перешкод з боку позивача, за власним бажанням не проживає у належному позивачу житловому будинку. В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву, якою свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила провести розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися до зали судового засідання. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.07.2013 р., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 7098058 від 29.07.2013 р.. та іншими дослідженими судом письмовими доказами. Відповідач, з 07.08.2013 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новоодеської міської ради, Миколаївської області за № 373 від 02.08.2021 р. Відповідно до акту обстеження по факту проживання від 02.08.2018 року, відповідач по справі зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 2018 року по теперішній час в даному будинку фактично не проживає. Як встановлено з досліджених матеріалів справи, відповідач у належному позивачу житловому будинку не проживає більше одного року, тобто, понад один рік, з-за відсутності будь-яких поважних для цього причин. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач на протязі часу більше одного року не проживає в будинку, який належить позивачу, то позов [PERSON] підлягає задоволенню Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, сплачений позивачем судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved