Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , що за життя належала [PERSON] , померлому [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що 15 листопада 1997 року вона уклала шлюб з [PERSON] .. У 2008 році вони разом з чоловіком на підставі Типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 01 грудня 2008 року стали мешкати в квартирі [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] мешкало подружжя [PERSON] та [PERSON] Зазначена квартира належала [PERSON] на праві приватної власності. В подальшому сім`я [PERSON] вирішила поїхати на постійне місце мешкання до Російської Федерації та між ними була досягнута усна домовленість про те, що вони продають, а позивачка з чоловіком купує належну їм квартиру [ADDRESS] . Після чого, вони з чоловіком передали [PERSON] гроші за купівлю квартири та наприкінці грудня 2008 року почали мешкати в зазначеній квартирі, однак договір купівлі-продажу не був оформлений і право власності на квартиру не було зареєстроване, оскільки [PERSON] поїхав до Російської Федерації на постійне місце мешкання. В подальшому, 19 червня 2009 року [PERSON] своєю заявою надала згоду своєму чоловікові [PERSON] продати квартиру [ADDRESS] за ціною та на умовах на свій розсуд. В свою чергу, 06 вересня 2010 року [PERSON] надав чоловіку позивачки [PERSON] довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на умовах на його розсуд належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області була заведена спадкова справа №350-2018 до майна [PERSON] , померлого [INFO] на підставі заяви [PERSON] Тож, позивачка не встигла укласти договір-купівлі продажу квартири [ADDRESS] , проте вважає, що добросовісно заволоділа даною квартирою у грудні 2008 року, продовжуємо відкрито та безперервно володіти нерухомим майном більше 10 років, несемо усі витрати по квартирі, сплачуємо рахунки за спожиту електроенергію та комунальні послуги, проводить за власні кошти поточні та капітальні ремонти. Зазначене стало підставою для звернення позивачки до суду з вказаним позовом. В судовому засідані позивачка підтримала доводи викладені в позовній заяві, просила її вимоги задовольнити в повному обсязі. Не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку за відсутністю відповідачки. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, викликалась належним чином за адресою місця реєстрації, а саме : квартира [ADDRESS] . Однак, на адресу суду повернулись поштові конверти з відмітками «за невостребованием». Пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи наведе, відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Враховуючи, що відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про судове засідання, відзиву на позовну заяву не подала, в судове засідання не з`явилась та не повідомила причини неявки, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачки. Третя особа по справі [PERSON] у судовому засіданні погодився з доводами позивачки, які вона зазначила в позовній заяві, не заперечував щодо їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що позивачка не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що мешкає в квартирі [ADDRESS] та є сусідом [PERSON] та [PERSON] В своїй квартирі він мешкає з 2010 року, коли він туди оселився, [PERSON] та [PERSON] вже мешкали в квартирі [ADDRESS] та на теперішній час продовжують мешкати в зазначеній квартирі. Ніколи ніхто не претендував на квартиру [ADDRESS] та не намагався виселити [PERSON] та [PERSON] Більше йому додати нічого. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що мешкає в квартирі [ADDRESS] та є сусідом [PERSON] та [PERSON] В своїй квартирі він мешкає з 2014 року, коли він туди оселився, [PERSON] та [PERSON] вже мешкали в квартирі [ADDRESS] та на теперішній час продовжують мешкати в зазначеній квартирі. Йому відомо, що в 2006 році вказану вище квартиру було виділено [PERSON] , на яку останній оформив право власності. Потім десь у 2008 році [PERSON] поїхав, а квартиру продав подружжю [PERSON] Ніколи ніхто не претендував на квартиру [ADDRESS] та не намагався виселити [PERSON] та [PERSON] .. Більше йому додати нічого. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що мешкає в квартирі [ADDRESS] та є сусідом [PERSON] та [PERSON] В своїй квартирі він мешкає давно. [PERSON] та [PERSON] мешкають в квартирі [ADDRESS] з 2008 року по теперішній час. Ніколи ніхто не претендував на квартиру [ADDRESS] та не намагався виселити [PERSON] та [PERSON] Більше йому додати нічого. Так, з матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 1997 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Мирнопільською сільською радою Саратського райвиконкому, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №2, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 15 листопада 1997 року Мирнопільською сільською радою Саратського райвиконкому (а.с.9). У 2008 році позивачка [PERSON] разом з чоловіком на підставі Типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 01 грудня 2008 року стали мешкати в квартирі [ADDRESS] (а.с.14-15). Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується: Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим 15 червня 2009 року на підставі Розпорядження органу приватизації №1192 від 10 грудня 2008 року (а.с.18); Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим 18 червня 2009 року на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим 15 червня 2009 року (а.с.19-20). 19 червня 2009 року [PERSON] своєю заявою, засвідченою приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованою в реєстрі за №1640, надала згоду своєму чоловікові [PERSON] продати квартиру [ADDRESS] за ціною та на умовах на свій розсуд (а.с.21). 06 вересня 2010 року [PERSON] надав [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованою в реєстрі за №2586, якою уповноважив останнього продати за ціною та на умовах на його розсуд належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.22). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 31 жовтня 2016 року (а.с.23). 22 листопада 2018 року приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області була заведена спадкова справа №350-2018 до майна [PERSON] , померлого [INFO] на підставі заяви [PERSON] (а.с.25), з копії якої також вбачається, що окрім [PERSON] після смерті [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст.344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав ». Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Також, зазначеною постановою роз`яснено порядок застосування норм, передбачених статтею 344 ЦК України, а саме: пунктом 9 передбачено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК; пунктом 11 передбачено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК); пунктом 13 передбачено, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади; пунктом 14 передбачено, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Тож, оскільки судом було встановлено, що окрім [PERSON] після смерті [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, саме [PERSON] є належним відповідачем по справі. Таким чином, беручі до уваги наявні докази, суд прийшов до висновку, що позивачка [PERSON] добросовісно заволоділа спірним майном, а саме квартирою [ADDRESS] та безперервно володіє нею вже більше десяти років. З огляду на вищевказане, дослідивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд прийшов до висновку, що існують підстави для визнання за позивачкою права власності в порядку набувальної давності на зазначену квартиру, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved