Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому зазначив, що вона є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 25.08.2004 р. зареєстрованим в реєстрі за №2621. В даній квартирі зареєстрована її онука [PERSON] з 18.01.2013 р., яка фактично з 2017 р. не мешкає за адресою реєстрації. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки остання з`явитися за місцем реєстрації не бажає. Просив визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача. Представник 3 особи повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи не з`явився,надавши письму заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 04.04.2019р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлена належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2004 р., який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2621 (а.с.6,29) Згідно інформації з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 04.04.2019 р. №062-29.02.00430 в спірній квартирі зокрема з 18.01.2013 р. зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом актом Комітету самоорганізації населення «Приморський» від 22.03.2019 р. з якого вбачається, що в спірній квартирі мешкає [PERSON] разом із донькою [PERSON] , а відповідач [PERSON] лише зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично не проживає з 2017 року, місце проживання не відомо (а.с. 5). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником квартири, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї позивача, та з 2017 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved