Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом про визнання відповідача у справі, [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини: на праві особистої приватної власності їй належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку з її дозволу 21.04.1998 року зареєстровано місце проживання відповідача у справі [PERSON] , який являється її сином. Разом з тим, у її будинку тобто за зареєстрованим місцем проживання, відповідач [PERSON] більше 19 років не проживає, місце перебування позивачці не відоме, інтересу до житла останній не виявляв, витрат пов`язаних з оплатою комунальних послуг чи з обслуговування будинком не ніс. З огляду на те, що відповідач у вказаному будинку понад девятнадцяти років не проживає, а його реєстрація призводить до порушення позивачевих майнових та немайнових прав, як власника житла, у зв`язку з чим вона прохає суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, попередньо подавши заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності , позовні вимоги підтримує в повному об`ємі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву у якій прохає справу розглядати за його відсутності, позов визнає , не заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Згідно з ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 319, 383 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. На підставі договору забудови посвідченого Любомльською держнотконторою від 29.05.1973 року № 684, акту прийомки від 26.07.1979 року №249 та згідно реєстраційного посвідчення за №1968 від 27.08.1989 року доводиться той факт , що [PERSON] ) на праві особистої власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ході судового розгляду , а також згідно довідки виданої РЖКП-1 від 03.01.2020 року встановлено також, що відповідач- син [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою будинок [ADDRESS] . Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до вимог ст. 319 ч.7 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається за членами сім`ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність. За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З відповіді начальника поліції за номером 1300/56/04-20 від 03.02.2020 року наданої [PERSON] стверджується той факт , що вона уже зверталась із аналогічним звернення у 2018 році про що їй була надана відповідь, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] більше 17 років не проживає, що підтвердили не тільки жителі даного будинку, але і сусіди. Згідно з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкоду користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселенні про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні встановлено, що відповідач понад 19 років не проживає за місцем реєстрації, тобто у будинку [ADDRESS] , не приймає участі у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, витратах пов`язаних з обслуговуванням житла. Відповідно реєстрація відповідача у будинку, належному позивачеві призводить до порушення майнових та немайнових прав останньої, як власника житла. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Судові витрати слід віднести за рахунок позивача відповідно до його клопотання.

Outcome: approved