Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач звернулася в Орджонікідзевський міський суд до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв. №18 в житловому будинку №27 по вул. Горького в м. Покров Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на підставі договору про припинення права на аліменти в звязку з передачею права власності на квартиру від 05.12.2014р. належить вищевказана квартира. За цією адресою крім позивача, зареєстрований однак не проживає з 2014р. її колишній чоловік [PERSON] Позивач неодноразово просила написати заяву про зняття з реєстрації, однак відповідач кожен раз ухиляється від цього питання. Тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач до суду повторно не зявився, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомив, відзив та заяву про перенесення слухання не надав. Відповідно до ст..280 ЦПК України суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору про припинення права на аліменти в звязку з передачею права власності на квартиру від 05.12.2014р. належить квартира [ADDRESS] (а.с. 10). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого [PERSON] на підставі договору про припинення права на аліменти в звязку з передачею права власності на квартиру від 05.12.2014р. належить квартира [ADDRESS] (а.с.11). З витягу про державну реєстрацію прав КП «МБТІ» встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить по 1/5 частці вказаної квартири, а [PERSON] належить 2/5 частини квартири [ADDRESS]. «Правда» (а.с.8). Актом МКП «ЖКС» м. Покров встановлено, що за адресою вул.. Горького, 27/18 в м. Покров зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 5). Актом МКП «Житлкомсервіс» від 03.10.2018р. встановлено, що [PERSON] з 2014 року не проживає за адресою [INFO] (а.с. 10). Наведене підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні свідка. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, згідно яких відповідач [PERSON] за адресою вул..Горького, 27/18 в м.Покров не проживає, речей своїх там не зберігає. Стверджує, що з 2012р. вона відповідача не бачила, де він проживає або перебуває вона не знає. Статтями\~47,\~48 Конституції України\~закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Згідно зі ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні "зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення,про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи те, що відповідач протягом тривалого часу не користується вказаним житловим приміщенням, особисті речі в зазначеній квартирі відсутні, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно з п.6 ч.1ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved