Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він з 01.02.2007 р. по 19.05.2015 р. працював на підприємстві відповідача та внаслідок систематичного порушення його трудових прав та несвоєчасної виплати заробітної плати звільнився за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України. В день звільнення, 19.05.2015 р., з ним не був проведений повний розрахунок та не виплачена зарплата. Борг за червень 2015 р. по зарплаті становив 8245,75 грн. Після звільнення відповідач частинами виплатив нараховану зарплату: 22.05.2015 р.- 809,37 грн., 29.05.2015 р.- 367,63 грн., 04.07.2015 р.- 2000 грн. та останній платіж був сплачений 16.07.2015 р.- 4245,75 грн. Внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому компенсацію, яка є невід'ємною частиною заробітної плати та мала б бути виплачена йому в день звільнення, але не виплачена до часу звернення з позовною заявою до суду. В зв'язку з порушенням строків виплати зарплати та всіх сум, які належать до виплати при звільненні, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з 20.05.2015 р. по час звернення до суду 20.08.2015 р. в сумі 14038,05 грн. та по день винесення рішення, а також повинен відшкодувати спричинену йому моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнила та просила залишити без розгляду питання компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та стягнути з відповідача на користь її довірителя середній заробіток за час затримки заробітної плати за період з 19.05.2015 року по 16.07.2015 року включно, а також стягнути моральну шкоду в сумі 1000 грн. Ухвалою Тростянецького райсуду Сумської області від 30.11.2015 року дана позовна заява в частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати була залишена без розгляду. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, належним чином повідомлений, причини своєї неявки суду не повідомляв, надіслав письмові заперечення про те, що заявлені позовні вимоги є завищеними та просить зменшити суму стягнення на користь позивача (а.с.29). Свої заперечення представник відповідача обгрунтовував тим, що дійсно, відповідач затримав остаточний розрахунок з позивачем на 65 днів, тобто з 20.05.2015 року по 20.08.2015 року та відповідно до виписок з ПАТ «Приватбанк, згідно яких остаточний розрахунок з позивачем проведено 16.07.2015 року, тому вказаний позивачем період прострочення розрахований невірно. Причиною виникнення затримки з виплати заробітної плати позивачу стала окупація Криму, внаслідок якої було захоплено ПрАТ «ЛОК «Айвазовське», яке виступало основним замовником виконання будівельних робіт для ТОВ «ПБП» Азовінтекс» у Криму. Внаслідок захоплення міста Алчевськ Луганської області бойовиками ЛНР було захоплено виробничі бази відповідача, разом з технікою та обладанням, що потягло фінансові втрати (збитки). Різке падіння попиту на будівельні послуги та розміщення на розташованих на неокупованій території Донецької області об»єктів ТОВ «ПБП »Азовінтекс» навчальних полігонів та військивх баз Національної гвардії та Збройних сил України лише погіршили без того складну фінансову ситуацію. Під час мобілізації транспортних засобів компанія передала 20 одиниць техніки полку спеціального призначення «Азов», про що була видана відповідна довідка. За таких обставин відповідач звернувся до Торгівельно-Промислової палати України із заявою про видачу відповідного сертифікату, який би засвідчив настання для відповідача обставин непереборної сили, безпосередньо повязаних із проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Дана заява була задоволена. За цих підстав представник відповідача просив під час задоволення позовних вимог визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, ан яку мав позивач право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.1 ст.57, ч.1 ст.58,ч.2 ст.59 та ч.4 ст.60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що [PERSON] з 01.02.2007 р. по 19.05.2015 р. працював на посаді обліковця на підприємстві ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс», з якого звільнився за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7,36). В своїх позовних вимогах позивач посилався на те, що підставою для його звільнення за власним бажанням стало систематичне порушення його трудових прав та несвоєчасна виплата заробітної плати. Положеннями ст.115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається з розрахункових листів з січня по травень 2015 року заробітна плата відповідачем виплачувалася позивачу не в повному обсязі (а.с.9-11). Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, в день звільнення 19.05.2015 року з позивачем повний розрахунок не був проведений, що підтверджується розрахунковим листом за червень 2015 року (а.с.9), згідно якого заборгованість ТОВ «ПБП» Азовінтекс» по заробітній платі перед позивачем склала суму в розмірі 8245,75 грн. Після звільнення відповідач частинами виплатив [PERSON] нараховану зарплату: 22.05.2015 р.- 809,37 грн., 29.05.2015 р.- 367,63 грн., 04.07.2015 р.- 2000 грн. та останній платіж був сплачений 16.07.2015 р.- 4245,75 грн. (а.с.9-10). У відповідності до вимог ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний суд України своїм рішенням від 22.02.2012 року №4-рп/2012 дав офіційне тлумачення статей 117 та 233 КЗпП України та дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. З аналізу наведеного рішення суд вважає, що строки позовної давності для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення судом ще не розпочали свій перебіг, оскільки не була виплачена компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати та від стягнення якої представник позивача відмовилася в судовому засіданні. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним. роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено факт не проведення з позивачем в день звільнення розрахунку, що не заперечував і представник відповідача в своїх письмових запереченнях, відсутність коштів та погіршення фінансового становища ТОВ «ПБП» Азовінтекс», на що вказував представник відповідача, не виключає відповідальності відповідача перед позивачем, а також враховуючи, що представник позивача зменшила суму середнього заробітку та просила стягнути середній заробіток тільки за період з часу звільнення, 19.05.2015 року, по день останньої виплати заробітної плати, 16.07.2015 року, суд вважає за необхідне задовольнити цю позовну вимог в повному обсязі. Порядок обчислення заробітної плати закріплений в «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затв.Постановою КМУ за №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до п.2 та п.8 зазначеного Порядку у випадку вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється на підстав виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, а нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи, що [PERSON] був звільнений з посади 19.05.2015 року, а отже, для розрахунку середнього заробітку суд бере до уваги останні два повних календарних місяці роботи позивача, тобто березень та квітень 2015 року. Згідно розрахункових листів працедавця за березень та квітень 2015 року розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати за березень 2015 року становив 2652,62 грн. та за квітень 2015 року 4258,66 грн., при тому що кількість відпрацьованих позивачем днів згідно цих же листів за березень 2015 року становила 12 робочих днів і за квітень 2015 року 20 робочих днів. Отже, середньоденний заробіток позивача за останні повних місяці роботи перед звільненням становив (2652,62+4258,66)/(12+20)= 215,98 грн. За період з 19.05.2015 року по 16.07.2015 року середньостатистична тривалість робочих днів після звільнення позивача складає 43 дні, а отже, до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 9502,68 коп. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~\~\~\~\~ У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до\~\~ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті.\~\~ \~\~ Тобто за наявності\~ порушення прав працівника\~ у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо)\~ відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. \~\~ Враховуючи вищевказані норми чинного законодавства України, суд, з урахуванням характеру та обсягу страждань позивача в звязку з порушенням його трудових прав, характеру та тривалості немайнових втрат, їх відновлення та з урахуванням інших обставин справи, вважає, що позивачу була завдана моральна шкода. При цьому, суд дійшов висновку, що розмір заявленої позивачем моральної шкоди є обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям оцінки моральної шкоди, а тому вважає за необхідне стягнути з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000 грн. \~\~ Крім того, суд, відповідно до ст.88 ЦПК України, при ухваленні рішення вирішує питання судових витрат, а тому вважає за необхідне стягнути з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» судовий збір в сумі 1705,20 грн., оскільки згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачі за позовами про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved