Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, який 15.01.2016р. шляхом надання через канцелярію письмових уточнень до позовної заяви уточнила. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який 13 січня 2009 року було розірвано у встановленому законному порядку. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Позивач має намір разом з дочкою виїхати на відпочинок за кордон, що не можливо зробити без згоди батька. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з нею, на даний час відносини з відповідачем не підтримують. На звернення до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон їхньої спільної дочки (в нотаріальному порядку) разом із нею на відпочинок, відповідач проігнорував, на зв'язок не виходить. Позивач вважає, що дане питання можливо вирішити тільки в судовому порядку та просить суд, з урахуванням уточнення позовних вимог, ухвалити рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України- за кордон, тривалістю три роки, включно до країн СНД, Єгипту та Турції, з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO]., без згоди батька дитини - [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, свої позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом оголошення в газеті "Урядовий Кур'єр" №235 (5609) від 16.12.2015 року. Представник третьої особи без самостійних вимог в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі з постановленням рішення на розсуд суду. За таких обставин в порядку ч.2 ст.158, ст.169, ст.197, ст.224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 квітня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.04.2014 року, актовий запис № 56, прізвище після державної реєстрації шлюбу позивача «[PERSON]». Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 13 січня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Гірницьким відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області,актовий запис № 07 від 13.01.2009 року. Від зазначеного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Гірницького районного управління юстиції м.Макіївки Донецької області, актовий запис № 533 від 25.12.2001р. Як вбачається з довідки виданої Добропільською міською радою від 14.09.2015 року №895, неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]., проживає разом із матір'ю [PERSON], [INFO]., за адресою: [ADDRESS]. Стосунки з відповідачем не склалися, добровільно домовитись з відповідачем немає можливості, відносини не підтримують. Позивач зверталась до відповідача з проханням про надання дозволу в нотаріальному порядку на виїзд дитини за кордон, відповідач проігнорував, на зв'язок не виходить, в добровільному порядку згоду на виїзд спільної дитини за кордон для відпочинку з метою оздоровлення не надає. Фактично відповідач ухиляється від вирішення питання щодо надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку з метою оздоровлення дитини, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання раннього вивчення іноземних мов. Суд вважає, що бездіяльність відповідача як батька суперечать інтересам дитини, порушують її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.1 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Виходячи з наведеної норми для безперешкодного виїзду неповнолітніх дітей позивача за кордон, протягом відповідного терміну, необхідний дозвіл батька. Відповідач дозвіл на виїзд дитини за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє дитину права на достатній рівень відпочинку та оздоровлення, який бажає їй надати матір. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-XII(далі за текстом - Закон), постановою КМУ від 27.01.1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, зокрема п.3, передбачає, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частина 2 ст.4 Закону передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. З метою виконання обов'язку щодо виховання дитини, забезпечення, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, позивач бажає забезпечувати дитину, крім забезпечення інших прав і свобод, відповідним відпочинком, оздоровленням, які можуть бути пов'язані з виїздом за межі України. Враховуючи, що відмова батька у наданні згоди на виготовлення проїзного документу своїй дитині та дозволу на перетин кордону суперечить інтересам дитини, суд приходить до висновку, що з метою дотримання інтересів дитини позов слід задовольнити. На підставі ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 150, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved