Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтував тим, що, на підставі договору дарування від 01 лютого 2007 року, є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Користуючись своєю власністю, він дізнався, що в його будинку зареєстрована стороння особа - відповідач [PERSON], який ніколи у вказаному будинку не проживав. Розшукуючи відповідача, він дізнався, що його батьки, на прохання матері відповідача, прописали останнього в будинку. Відповідач в будинку ніколи фактично не проживав, з 2004 року проживає в Російській Федерації, в Україну до матері приїздить, однак рідко. На прохання в добровільному порядку знятись з реєстрації відповідач не заперечує, однак дотепер цього не зробив. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, винести по справі заочне рішення, справу розглядати у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого [ADDRESS] (а.с.6,7). У належному позивачу будинку зареєстрований [PERSON], який фактично у будинку не проживає, був зареєстрований батьками (попередніми власниками) позивача на прохання матері [PERSON] Відповідні акти (а.с.8-14) підтверджують, що [PERSON] в будинку по [ADDRESS] дійсно не проживає. У судовому засіданні з'ясовано, що відповідач на момент реєстрації в будинку в силу ст. 98 ЖК УРСР вважався тимчасовим мешканцем. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 98 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ст. 99 ЖК УРСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Тому, право користування житлом, в яке вселяються піднаймач та тимчасові мешканці, є похідним від права на нього наймача та членів його сім'ї. Аналогічні вимоги містить ст.818 ЦК України, яка визначає, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування, належним позивачу на підставі договору дарування, житловим приміщенням - будинком, розташованим по [ADDRESS], а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. З огляду на те, що позивачем не ініційовано питання про розподіл судових витрат, суд вважає за можливе залишити їх по фактично понесеним позивачем. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 98, 99 ЖК України та

Outcome: approved