Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона проживала однією сім"єю з [PERSON] з 2002 року, але не перебували у шлюбі між собою. За час спільного проживання 03.09.2004 у них народився син [PERSON]. В свідоцтві про народження [PERSON] батьком записаний [PERSON]. З 2009 року з відповідачем спільне господарство не ведеться, подружжя проживає окремо, фактичні шлюбні відносини подружжя не підтримує, син знаходиться на повному утриманні матері, батько відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу сину, дитина проживає разом з позивачем. Крім того, посилаючись на ті обставини, що батько неповнолітнього [PERSON] не дає згоди на виїзд сина за кордон, а позивач народилася в Російській Федерації, що підтверджується її паспортом, всі родичі проживають в Російській Федерації, а тому існує необхідність тимчасових виїздів з малолітнім сином до Російської Федерації, Білорусії, Польщі з метою оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини, тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до зазначених держав та надати дозвіл для оформлення документів для виїзду без згоди батька. Позивач у судове засідання не зявилась, представник позивача на адресу суду надала письмову заяву, згідно якої підтримала заявлені вимоги, просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові та розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одночасно, згідно п. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 1 ст. 183 СК України встановлює, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що сторони є батьками: [PERSON], 03.09.2004р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження 1-КГ №134265 виданого 01.10.2004 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Херсона. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. При визначенні розміру аліментів суд враховує вік дитини, матеріальне становище відповідача, та погоджується з розміром частки, яку вимагає стягувати позивач. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, позивач має наміри разом з сином тимчасово виїжджати до родичів, з метою оздоровлення та відпочинку дитини до Російської Федерації, Білорусії, Польщі, але батько дитини не дає згоду на виїзд. В зв"язку з чим просить суд, надати дозвіл на виїзди за межі України разом з нею, без згоди та супроводу батька - [PERSON], малолітнього сина - [PERSON] до досягнення ним повноліття. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Статтею 313 ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за\~\~нотаріально\~\~ посвідченою\~\~згодою\~\~другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно із ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому питання про виїзд неповнолітнго за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. В судовому засіданні встановлено, що виїзд за межі України необхідний позивачу для оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Outcome: approved