Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідачів про визнання права власності на на нерухоме майно: комори в підвалі площею 15,8 кв. м. під. літ. ХІІІ та 16,0 кв. м. під літ. ХІV, загальною площею 31,8 кв.м., адреса: [ADDRESS] (далі по тексту спірне майно). В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що згідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (підвалу) набув у власність спірне майно у Відповідачів. Не зважаючи на це Відповідачі оформили право власності на спірне майно за собою, що зумовило Позивача звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачі визнали існування зазначених в позовні заяві обставини. Свою поведінку пояснили не правильною оцінкою вчинених ними дій та відсутністю юридичних знань. Позов визнали в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.06.2002р. між Позивачем та Відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (підвалу) - комори в підвалі площею 15, 8 кв.м. під. літ.ХІІІ та 16,0 кв. м. під літ. ХІV, загальною площею 31,8 кв.м. На умовах цього договору Відповідачі продали Позивачу спірне майно (п. 1 Договору). 06.06.2002 року Позивач провів з Відповідачами розрахунок, а Відповідачі передали Позивачу спірне майно згідно акту (копія додається), який також підтверджує факт передачі Позивачу спірного майна. Пунктом 7 Договору передбачено, що право власності у Позивача на спірне виникає з моменту підписання цього договору. Частина 2 статті 12 Закону України "Про власність", передбачає, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно до ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З огляду на зазначені обставини та перелічені норми, суд дійшов висновку, що право власності на спірне майно у Позивача виникло з 02.06.2002 року. Крім того, згідно до п. 9 Договору, Відповідачі зобов'язались, здійснити від імені Позивача оформлення права власності на спірне майно за Позивачем. Листом від 04.09.2014 року Позивач звернувся до Відповідачів з проханням повідомити про здійсненні ними дії з приводу взятих на себе обов'язків щодо оформлення за ним права власності на спірні приміщення. Листом-відповіддю від 10.09.2014 року Відповідачі повідомили Позивача про нікчемність згаданого договору та невизнання права власності Позивача. Разом з листом-відповіддю Відповідачі надали Позивачу копію Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.12.2013р., з якого вбачається, що Відповідачі, в супереч умовам Договору, оформили право спільної часткової власності на спірне майно за собою (по ? частки на кожного), хоча на цей момент вже не були його власниками. Відповідно до ст.16 Цивільного України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів способами, передбаченими цією статтею , зокрема , визнавати незаконними рішення , дії чи бездіяльність органу державної влади або органу місцевого самоврядування , їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 320 ЦК України кожному гарантовано здійснення та захист права власності. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Щодо визнання Відповідачами позову суд виходив з наступного: Відповідно до ст. 27 ЦПК України, відповідач має право визнати позов повністю або частково. Стаття 174 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. В порядку ч. 2 ст. 175 ЦПК України, судом роз'яснено сторонам наслідки визнання позову Відповідачем. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved