Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23.12.2010 р. позичив відповідачу 2 000 доларів США, що становило еквівалент 16 000 грн., які останній повинен був повернути 22 січня 2011 р., на підтвердження чого він дав розписку. Оскільки [PERSON] кошти не повернув позивач просить стягнути з нього заборгованість у сумі 18 944, 24 грн., яка утворилась станом на 11.01.2014 р., а саме: 16 600 грн. - боргу за договором позики, 863,20 грн. - інфляційні збитки, 1 481,04 грн. - три проценти річних від простроченої суми за 1085 днів, а також понесені у справі судові витрати по сплаті судового збору. 31.03.2014 р. під час судового розгляду справи [PERSON] було збільшено розмір позовних вимог - просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 24 332, 95 грн., яка утворилась станом на 27.03.2014 р., з яких: 22 344,80 грн. -заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 1 988,15 грн. - три проценти річних від простроченої суми за 1 141 день, а також суму сплаченого судового збору. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги повністю підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач позов не визнав і суду пояснив, що він розписки позивачу не писав. Крім того зазначив, що від нього [PERSON] отримував товар, гроші за які до цього часу останнім не повернуті. В послідуючому відповідач в судове засідання не з'явився, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи викладене суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530, 1050 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, тому позичальник зобов'язаний своєчасно повернути позикодавцеві позику. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанням допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів, а саме - таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що згідно з розпискою [PERSON] від 23.12.2010 року, оригінал якої представив суду [PERSON], відповідач отримав від нього 2 000 доларів США, що становило еквівалент 16 000 грн. Відповідно до зазначеної розписки, відповідач зобов'язався повернути позивачу 2 000 доларів США в еквіваленті до гривні на момент повернення, тобто 22 січня 2011 року. Останній не виконав своїх зобов'язань за договором позики від 23.12.2010 р. і не повернув суму позики у встановлений у договорі строк. У зв'язку з невиконанням [PERSON] умов договору позики від 23.12.2010 р. та вчасного неповернення суми позики, у останнього утворилась заборгованість перед позивачем, а саме: сума позики, які підлягають поверненню відповідачем позивачеві, становить 2 000 доларів США, що згідно офіційного курсу, встановленим Національним банком України станом на 31.03.2014 р. (день подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог) у гривневому еквіваленті становить 21 900 грн. (1 дол. США = 10,95 грн.). За таких обставин [PERSON] має заборгованість за договором позики у сумі 21 900 грн., яка підлягає стягненню з останнього у примусовому порядку. Оспорюючи наявність розписки та належність підписів у ній, відповідач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України належних і допустимих доказів суду не надав, про призначення почеркознавчої експертизи не клопотав, хоча таке право роз'яснювалось йому судом. Доводи відповідача про наявність у позивача заборгованості перед ним за наданий товар, судом не приймаються, оскільки згадане рішення є чинним, і у встановленому законом порядку не відмінялось, оскільки дане питання не може бути предметом цього судового розгляду. Що стосується стягнення сум інфляційних збитків та трьох процентів річних, то суд зазначає наступне. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частини 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Позивач довів, що боржник порушив зобов'язання за договором позики, а тому у нього виникло право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат від несплаченої суми боргу. Доводів позивача з цього приводу належними доказами не спростовано. Оскільки між сторонами склалися правовідносини на підставі договору позики і є грошовим зобов'язанням, визначеному у гривневому еквіваленті, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних. Виходячи з положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних - це спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином є підстави для застосування до невиплати боргу ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат до заборгованості, визначеної у гривневому еквіваленті, та 3% річних. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Сума боргу з врахуванням індексу інфляції за період з 22.01.2011 р. по 28.02.2014 р. (період, визначений позивачем щодо врахування індексу інфляції) складе: 21 900х1,046 (індекс інфляції за 2011 р.)х1,005 (індекс інфляції за 2013 р.)х1,002х1,006 (індекси інфляції за січень, лютий 2014 р.) = 23 206, 38 грн. У 2012 році індекс інфляції становив менше 100%. Сума інфляційних втрат від несвоєчасної сплати боргу складає 23 206, 38 грн. - 21 900 грн.= 1 306,38 грн. 3% річних за період з 22.01.2011 р. по 27.03.2014 р. складе: - з 22.01.2011 р. по 31.12.2011 р.: 21 900 х 100% х 3% : 365 днів х 344 дні = 619,20 грн.; - за 2012-2013 роки: 21 900 х 100% х 3% х 2 (за два роки) = 1 314 грн. - з 01.01.2014 р. по 27.03.2014 р. (дата, визначена в позові кінцева дата нарахування 3% річних): 21 900 х100% х 3% : 365 днів х 86 днів = 154,8 грн. Всього 3% річних за період з 22.01.2011 р. по 27.03.2014 р. складає 2 088 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача становить 25 294 грн. 38 коп. (21 900 грн.+1306,38 грн.+2 088 грн.) Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем заявлена до стягнення сума заборгованості за договором позики у розмірі 24 332, 95 грн., то виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та розяснень, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", суд приходить до висновку про повне задоволення позову в межах заявлених позовних вимог та стягнення на користь позивача суми заборгованості у гривневому еквіваленті. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243, 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved