Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві особистої приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку разом з нею зареєстрована її дочка - [PERSON] , однак з 2020 році за місцем реєстрації вона не проживає так як зі своєю сім`єю переїхала в село Саблине, Знам`янського району Кіровоградської області де зараз і проживають, однак на будинок, в якому вони проживають немає правовстановлюючих документів. У 2017 році вона зареєструвала в будинку онука - [PERSON] (сина її дочки [PERSON] ) так як він поступав до навчального закладу в місті Знам`янка, тож йому потрібна була реєстрація. Жодного дня він за вказаною адресою не проживав. У добровільному порядку знятись з реєстрації відповідачі відмовляються, а їх не дає їй можливості оформити субсидію, у повній мірі володіти та розпоряджатися своєю власністю. За вказаного вона змушена звернутись з даним позовом до суду Позивач та її представник у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили ухвалити у справі рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явилась, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви, в яких позовні вимоги визнали у повному обсязі і просять проводити розгляд справи за їх відсутності. Положенням ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2007 року, за [PERSON] визнано 2/3 частини будинку [ADDRESS] (а.с.12-13). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССІ 231029 від 28 січня 2008 року, реєстраційного посвідчення від 28 січня 2008 року, виданого Знам`янським міжміським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації, а також відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, за [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2007 року, зареєстровано 2/3 житлового будинку [ADDRESS] (а.с.10;11; 14-16). За даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я відповідача [PERSON] та наданої суду інформації органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи від 09 березня 2021 року за №01-40/438/4, виданої виконавчим комітетом Знам`янської міської ради Кіровоградської області, [PERSON] з 31 травня 2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4, 20-21, 25). Витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, свідчить про те, що з 08 листопада 2017 року зареєстроване місце проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . З довідки квартального комітету №22 місті Знам`янка від 10 лютого 2021 року та актів складених 20 листопада 2020 року та 10 лютого 2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , з 31 травня 2008 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але з 01 лютого 2010 року фактично за вказаною адресою не проживає, а також з 08 листопада 2017 року зареєстрований, але фактично не проживає з 10 березня 2018 року [PERSON] , [INFO] (а.с.7,8,9). На підставі рішення сесії Знам`янської міської ради від 22 квітня 2016 року вулицю Леніна в місті Знам`янка перейменовано на вулицю Ярослава Мудрого. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 380 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні будинком, або що з цього питання вони звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] , внаслідок їх відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.2 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністраі України від 2 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповдіно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зазначене узгоджується з ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір». За подання даного позову до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. Таким чином 50% сплаченого позивачем судового збору підлягає поверненню їй з державного бюджету, у зв`язку із визнанням відповідачем позову. А інші 50% - підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, тобто з кожного по 227 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved