Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ майна подружжя. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали шлюб 11.06.1980 року. В період спільного подружнього життя сторони придбали двохкімнатну квартиру [ADDRESS] відповідно до договору міни від 18.05.1994 року. Дана квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя. Добровільно відповідачка не бажає ділити право власності по 1/2 частині спірної квартири. Однак вказана нерухомість є спільним сумісним майном подружжя. Тому просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], а за відповідачкою також визнати право власності на таку ж частину вказаного житла. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, надавши суду пояснення аналогічні поясненням позивача. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1-3, ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] 11.06.1980 року уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який був зареєстрований у Хмельникському міському відділі Вінницької області, актовий запис №74, про що вказано у ксерокопії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.5). У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. 18.05.1994 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] здійснили обмін своєї квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON], уклавши договір міни квартир (а.с.6). Даний договір був зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації 22.06.1994 року (а.с.6, зворот. бік). Таким чином, подружжя [PERSON] набули право власності на вказану спірну квартиру, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, поскільки договором міни квартир не визначені їх частки власності. Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" від 30.10.2014 року (а.с.10) та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 4.12.2014 року (а.с.9). Зазначена квартира є ізольованою, двохкімнатною жилою площею 31,9 м2, загальною площею 62,9 м2, яка розташована на 5 поверсі 5-типоверхового будинку (а.с.11-12), в якій на день видачі довідки Ф-3 23.02.2015 року №251 зареєстровані сторони по справі [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом шлюбного договору сторони між собою не укладали, про що вони повідомили суд у судовому засіданні. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що поскільки сторони в період шлюбу спільно придбали спірну квартиру [ADDRESS] шляхом міни, при цьому в договорі міни квартир від 18.05.1994 року частки власності нерухомого майна сторін по справі [PERSON] та [PERSON] не визначені, тому при розподілі майна подружжя сторони мають право отримати у власність 1/2 частину спірної квартири кожний, так як інше не визначено домовленістю між ними, а шлюбний договір між сторонами не укладався, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved