Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що за договором позики від 14.07.2014 р. відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 16 000,00 дол. США, що на день укладення договору відповідало за курсом НБУ 192 000,00 грн. Відповідач взяла на себе зобов'язання повернути грошову суму в розмірі 16 000,00 дол. США готівкою. Укладаючи договір сторони за ним погодили розмір повернення позики та строки. Посилаючись у позові на те, що зобов'язання з боку відповідача за договором позики не виконано, на не зважаючи навіть на письмове звернення з цього приводу з боку позивача, зазначене у стало приводом для цього звернення до суду. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 14.07.2014 р. в розмірі 219 114,00 грн., яка складається з наступного: 207 200,00 грн. (еквівалент 16 000,00 дол. США), пеня 11 914,00 грн. (еквівалент 920, 00 дол. США). У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач не з'явився, представник позивача а надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Врахував заяву представника позивача та дослідив докази відповідно до заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. 14.07.2011 р. між сторонами спору в даній був укладений нотаріально посвідчений договору позики, за яким позивач надав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 16 000,00 дол. США, що на день укладення договору відповідало 192 000,00 грн., які відповідач зобов'язався повертати частками щомісяця в сумі, не меншій еквіваленту 500,00 дол. США, з 14.08.2014 р. по 14.01.2015 р., частками щомісяця в сумі, не меншій еквіваленту 2 167,00 дол. США - з 14.02.2015 р. по 14.07.2015 р., не пізніше 14 числа кожного місяця. Сторони погодили, що перший внесок повинен бути зроблений не пізніше 14.08.2014 р., а останній внесок не пізніше 14.07.2015 р. Після повернення суми позики позикодавець повинен видати розписку з зазначенням суми повернутих грошей, наявність розписки у позивальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Утім, відповідач порушив умови договору. 15.10.2014 р. позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу з прохання повернення грошових коштів, утім, вимога не була виконана. Заборгованість відповідача за зазначеним вище договором складає 219 114,00 грн., яка складається з наступного: 207 200,00 грн. (еквівалент 16 000,00 дол. США), пеня 11 914,00 грн. (еквівалент 920, 00 дол. США). Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); за ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, та, розглядаючи цивільну справу, судом відповідно до закону були встановлені факти та відповідні правовідносини. .Як було встановлено судом, факт отримання відповідачем за цим позовом грошових коштів в розмірі 16 000,00 дол. США від позичальника підтверджуються відповідним договором, в якій сторони підтвердили отримання відповідачем грошових коштів, строк їх повернення та розмір часток. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач порушив зобов'язання за договором позики, допустивши його невиконання, для суду вбачаються правові підстави для поновлення порушених прав позивача в обраний останнім спосіб, а саме для присудження стягнення грошової суми із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договором позики. Щодо розміру грошової суми, яка підлягає присудженню до стягнення з відповідача, суд керуються приписами ст. 625 ЦК України та бере до уваги розрахунок, наданий позивачем (оскільки відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, не заперечував проти наданого позивачем розрахунку, дане розцінюється судом як визнання даної обставини відповідачем, що не потребує у доказування на виконання ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Приймаючи у даній справі рішення, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved