Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третіх осіб: виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування, служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів, посилаючись на те, що вона є рідною матір'ю відповідача по справі [PERSON]. Відповідачі по справі на даний час знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу відповідачі мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає з позивачем по справі, оскільки відповідачі вихованням сина не займаються, не турбуються про його духовний та фізичний розвиток, не відвідують його, матеріальної допомоги на його утримання не надають, тому позивач просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Крім цього просить встановити опіку над малолітнім [PERSON], 12 березня 2014 року, призначивши її опікуном над ним та його майном. Також просить стягнути з відповідачів по справі на її користь аліменти на утримання сина з кожного по ? частині всіх видів їх заробітку (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, але надали суду свої заяви в яких просили розглянути справу за їх відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Також в своїх заявах зазначили, що дійсно не займаються вихованням свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], всі питання щодо виховання дитини та її утримання вирішується позивачем по справі, тому не заперечують щодо позбавлення їх батьківських прав та призначення опікуном над дитиною позивача по справі. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Крім цього просила врахувати при розгляді справи по суті те, що відповідачі по справі свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків відносно неповнолітньої дитини, піклуванням якої займається позивач по справі, яка виявила бажання в подальшому бути законним піклувальником дитини. Тому вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідачів по справі відносно сина [PERSON], [INFO], призначити його опікуном [PERSON]. Крім цього вважає за доцільне стягнути з відповідачів по справі на користь позивача на утримання [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів їх доходів щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила врахувати при розгляді справи по суті те, що відповідачі по справі покинули дитину, не піклуються про неї, не забезпечують її матеріально, не дбають про її здоров'я. Весь цей час вихованням дитини займається [PERSON], яка створила всі належні умови для проживання, виховання та навчання дитини, дбає про її здоров'я, духовний та матеріальний стан. Тому вважає за доцільне призначити [PERSON] опікуном над [PERSON], [INFO]. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] з 22 жовтня 2013 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 22.10.2013 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Домаської сільської ради міста Лозова Харківської області 08 квітня 2014 року. В теперішній час малолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні позивача по справі. Вказане, свідчить, що [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування. Відповідачі по справі не працюють, в центрі зайнятості на обліку не перебувають, з сином не спілкуються на протязі тривалого часу, матеріально його не забезпечують. Син мешкає за адресою: [ADDRESS] зі своєю бабусею [PERSON], [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] може бути опікуном над малолітньою дитиною, оскільки вона має постійне місце проживання - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], обізнана щодо стану здоров'я дитини, ознайомлена з правовими наслідками встановлення опіки та має бажання виховувати [PERSON]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] життям сина не цікавляться, не турбуються про його духовний та фізичний розвиток, його навчанням та підготовкою до самостійного життя, матеріально його не утримують, тобто відсторонилися від виховання дитини. В теперішній час не працюють, зловживають спиртними напоями, сімейне життя не налагоджене. Тобто їх особисте життя об'єктивно не сприяє нормальному вихованню дитини. Також про не бажання виховувати свого неповнолітнього сина свідчать заяви відповідачів про позбавлення їх батьківських прав відносно сина. Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування від 11 серпня 2016 року є доцільним позбавлення відповідачів батьківських прав відносно сина, оскільки вони не спроможні забезпечити належне його утримання та виховання. Як вбачається з характеристик Домаської сільської ради міста Лозова Харківської області відповідачі не працюють, зловживають спиртними напоями, неодноразово до сільської ради надходили скарги від жителів села Домаха стосовно їх поведінки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається той факт, що дійсно відповідачі по справі не працюють, не мають постійного заробітку, не мають місця проживання, характеризується з місця проживання негативно, зловживають спиртними напоями, не піклуються про дитину, не відвідують сина та матеріально не забезпечують його. Вихованням дитини займається бабуся - позивач по справі, яка бажає бути опікуном над дитиною. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. В зв'язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Крім цього згідно висновку виконавчого комітету Лозвської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування № 02-13-7/985 від 11 серпня 2016 року вбачається, що [PERSON] може виконувати обов'язки опікуна над малолітнім онуком, оскільки вона має постійне місце проживання - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], обізнана щодо стану здоров'я дитини, ознайомлена з правовими наслідками встановлення опіки та має бажання виховувати малолітнього [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Вивчивши дані про особу позивача, та встановивши, що вона є рідною бабусею малолітнього [PERSON], і враховуючи особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до нього, суд вважає за можливе встановити опіку над [PERSON], [INFO], призначивши його опікуном [PERSON]. При цьому з відповідачів по справі повинні бути стягнуті аліменти на утримання дитини, так як добровільно матеріальної допомоги на її утримання вони не надають. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнень по виконавчим листам з відповідачів не проводиться, інших утриманців не мають, інвалідами не є, хронічними захворюваннями не страждають, тому мають можливість утримувати свого неповнолітнього сина. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства " діти мають право на рівень життя, необхідного для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідачі є працездатними та зобов'язані утримувати свою дитину. Розмір аліментів суд встановлює згідно ст. 183 Сімейного кодексу України у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказану суму аліментів суд вважає достатньою для задоволення розумних потреб дитини. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved