Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19 жовтня 2005 року рішенням Фастівського міськрайонного суду за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на будинок № 27 по вулиці Фастівській в селі Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області, як спадщину за законом після смерті дядька [PERSON]. На підставі цього, рішенням Червономотовільської сільської ради було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0980 га та отриманий державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. Однак, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області рішення Фастівського міськрайонного суду про визнання за [PERSON] права власності на спадковий будинок було скасовано. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 17 лютого 2014 року за позивачами було визнано право власності в рівних частинах на житловий будинок № 27 по вул. Фастівській в с. Ч. Мотовилівка Фастівського району Київської області, на який в подальшому було здійснено державну реєстрацію. Таким чином, оскільки право власності [PERSON] на спадковий будинок було скасовано, то він не має права на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. На підставі зазначеного просили визнати недійсним рішення ХХІ сесії V скликання Червономотовилівської сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку, розташовану в с. Ч. Мотовилівка по вулиці Фастівській, 27 в межах земель Червономотовилівської сільської ради, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 50855, виданий 05.11.2009 року, визнати за позивачами право власності в рівних частках на вищезазначену земельну ділянку. В судове засідання позивачі не зявилися, своєю письмовою заявою підтримали позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини та просили справу розглянути без їх участі, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачі, які про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явились, не повідомивши про причини неявки, від них не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, тому суд за згодою позивачів вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідачів, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 19 жовтня 2005 року за [PERSON] визнано право власності на будинок № 27 по вулиці Фастівській в с. Ч. Мотовилівка Фастівського району Київської області, як спадщину за законом після смерті дядька [PERSON]. Рішенням Червономотовилівської сільської ради № 8,12-ХХІ-У від 20.03.2009 року відповідачу, як власнику вищезазначеного будинку, було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0980 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 22). На підставі рішення сільської ради 05 листопада 2009 року [PERSON] отримав Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, кадастровий номер № 3224987201:01:006:0316 (а.с. 23). Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 13 березня 2013 року Рішення Фастівського міськрайонного суду від 19 жовтня 2005 року про визнання за [PERSON] право власності на спадковий будинок було скасовано (а.с. 14-17). В подальшому, рішенням Фастівського міськрайонного суду від 17 лютого 2014 року за [PERSON], [PERSON] визнано право власності в рівних частках (по ? частині за кожним) на житловий будинок № 27 по вулиці Фастівській в с. Ч. Мотовилівка Фастівського району Київської області, як спадщину за законом після смерті дядька [PERSON] (а.с. 18-19). Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 5 ст. 124 та ч. 3 статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України i є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Відповідно до положень ЦПК України (ст. 14) передбачена обов'язковість рішення суду, зокрема судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, Конституції та законів України, як право на судовий захист. Таким чином, приймаючи до уваги, що обовязковість рішень суду є конституційною засадою судочинства, передбаченою Конституцією України та відтвореною у нормах ЦПК України, факт набуття позивачами права власності на спірний будинок не підлягає доказуванню. Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2014 року позивачами здійснена державна реєстрація права власності на будинок (а.с. 20, 21). Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Цивільного та\~Земельного кодексів України. Так, відповідно до\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України\~також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. З наведеного виходить, що набувши право власності в рівних частках (по ? частині за кожним) на житловий будинок, позивачі набули право власності і на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України). Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень . Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Припинення права власності особи на земельну ділянку можливе шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права, тобто визнанням недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому припинення права власності, як спосіб захисту цивільного права, можливе у разі реалізації позивачем свого права на звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.10.2012 № 3-34гс12. Відповідно до статті 152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до\~ст. 155 ЗК України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, наявність рішення сільської ради 05 листопада 2009 року, на підставі якого [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, суперечить інтересам позивачів, як власників домоволодіння, а тому заявлені вимоги в частині визнання недійсним спірного рішення, державного акту та визнання права власності позивачів за зазначену земельну ділянку підлягають задоволенню.

Outcome: approved