Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що квартира за адресою: [ADDRESS] - була придбана сторонами в період перебування у шлюбі і є їх спільним сумісним майном, але право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони не змогли домовитись щодо порядку поділу даної квартири. Грошової компенсації в рахунок належної їй частки у праві спільної сумісної власності подружжя отримати не бажає, що обумовило звернення до суду з даним позовом. Тож в позові позивач просить поділити квартиру, що є об'єктом спільної сумісної власності сторін із визнанням за нею права власності на 1/2 частку квартири. Справа надійшла до Личаківського районного суду м. Львова 29 березня 2017 року. У зв'язку із наявністю обставин, які унеможливлюють участь суді у розгляді справи, що може мати наслідком порушення строку розгляду передбаченого відповідним процесуальним законом та відповідно до розпорядження керівника апарату від 01 червня 2018 року № 3, справу було передано для повторного автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст.33 та п.15.4 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, автоматизованою системою документообігу суду 01.06.2018 року було визначено суддю Жовніра Г.Б. для розгляду вказаної справи. 23 травня 2017 року від відповідача надійшли заперечення. У своїх запереченнях покликається на договір доручення №16 від 23 травня 2007 року, відповідно до якого оплата договору здійснювалась у три платежі, які вказані в угоді, два перших платежів здійснював за власні кошти у сумі 200 671 грн. Його брат подарував на весіллі сторін конверт в якому пробачав борг у сумі 50 000 грн, стверджує, що цей борг утворився в результаті спільного бізнесу. Щодо коштів у сумі 80 000 грн, такі позичені [PERSON] відповідачу для купівлі гаражу. А також кредит оформлений в "Укрсоцбанку" в травні 2008 року погашався ним протягом 6 років. Вказує, що йому належить 85% спірної квартири, а позивачу 15%, пропорційно до участі в оплаті вартості вказаного нерухомого майна. В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів. Хоча перші платежі за квартиру вносились відповідачем до шлюбу, проте це були позичені кошти, які згодом повертались спільно подружжям підчас шлюбу. Крім того, кошти на останній внесок, а також на ремонт квартири були подаровані матір'ю позивачки. Отже наполягали, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і на теперішній час має бути поділена між сторонами в рівних частках. Просили задоволити позов та проти проведення заочного розгляду справи не заперечили. Позивач [PERSON], за її згоди, була допитана в якості свідка. Повідомила суду, що з 2007 р. проживала з відповідачем однією сім`єю, підтримували фактичні шлюбні відносини, в зв'язку з чим вирішили придбати спільну квартиру. В травні 2007р. відповідач підписав договір доручення з ТзОВ «Гал-Дім» для майбутнього придбання квартири. В зв'язку з недостатністю власних заощаджень, для придбання помешкання частину коштів позичили у спільного товариша [PERSON] 80000 грн. та брата відповідача [PERSON] 50000 грн. Також свідок зазначила, що для придбання квартири 10000 Євро їй подарувала її мати [PERSON] 7 вересня 2007 р. між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. В якості подарунку на весілля брат відповідача [PERSON] пробачив їм борг в сумі 50000 грн. попередньо позичених для придбання житла, а кошти отриманні у [PERSON] вони спільно повертали протягом двох років після реєстрації шлюбу. Крім цього мати позивачки, після відчуження належної їй квартир в 2009 р. додатково подарувала 10000 Євро на ремонт квартири. Свідоцтво про право власності на квартиру було видано 11 жовтня 2010 р., тобто під час шлюбу сторін. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом скерування повісток за зареєстрованим місцем проживання, у зазначений строк в ухвалі від 20.06.2018 про прийняття справи до свого провадження та призначення до розгляду не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин. У зв'язку з неявкою у судове засідання відповідача, а також неподанням ним відзиву на позовну заяву у строк вказаний в ухвалі суду від 20.06.2018, враховуючи, що розгляд справи після повторного авторозподілу проводився спочатку, суд у відповідності до ст.280, 281 ЦПК України постановив здійснювати заочний розгляд справи у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, позивача допитаного в якості свідка, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2007року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб /а.с.34/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 серпня 2016р. шлюб між сторонами розірваний /а.с.6/. До укладання шлюбу відповідач уклав договір доручення №16 від 23 травня 2007 року /а.с. 29-30/. Відповідно до умов цього договору було передбачено вартість квартири у сумі 56 768 доларів США та графік оплати внесків. Відповідно до п.2.3 Договору, плата за виконання свого обов'язку за договором доручення здійснюється 1. 40% 22 707 доларів США = 114 670 грн, строк надходження коштів 1 червня 2007 року; 2. 30% 17 030 доларів США = 86 001 грн, строк надходження коштів 15 серпня 2007 року; 3. 30% 17 030 доларів США = 86 001 грн, строк надходження коштів 15 грудня 2007 року. Після укладення шлюбу, 30.12.2008 року було прийнято рішення № 500 Виконавчим комітетом Винниківської міської ради про видачу свідоцтва про право власності на квартири по [ADDRESS] у м. Винники /а.с.7-8/. Право власності на спірну квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №В-01557 від 11 жовтня 2010 року /а.с.9/. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, оскільки відповідачем набуто у власність спірну квартиру під час перебування у шлюбі з позивачем, таке майно є спільної сумісної власністю подружжя. Щодо можливості поділу спірної квартири між сторонами, то суд зауважує, що відповідно до статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи наведені правові норми та виходячи з рівності часток майна дружини та чоловіка, з огляду на обставини справи, суд не вбачає підстав для відступлення від загальної презумпції поділу майна подружжя на засадах рівності часток подружжя в майні, що є об'єктом спільної сумісної власності, а тому частки сторін у спірній квартирі мають бути визначені рівними. При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача про здійснення ним оплати квартири особистими коштами в розмірі, що відповідає 85 % спірної квартири, оскільки такі обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та спростовуються показами позивача даними суду в якості свідка. За таких обставин суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін і має бути поділена між ними в рівних частках. Позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. При цьому відповідно до ст.372 ЦК у зв'язку з поділом квартири між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в розмірі 434 грн /а.с.1/. Оскільки позов підлягає до задоволення, то відповідно до ст.141 ЦПК, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в повному обсязі.

Outcome: approved