Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, просить виселити відповідача [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона набула право власності на 91/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4-126, виданого 09.04.2014 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою. Співвласником зазначеного будинку до 17.12.2018 року була [PERSON] , яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу. 17.12.2018 року між [PERSON] та відповідачем, [PERSON] було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., за яким право власності на належні [PERSON] 9/100 часток вказаного житлового будинку перейшло до [PERSON] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.03.2021 року, яке набрало законної сили, її - [PERSON] позовні вимоги були задоволені, визнано вказаний договір міни, від 17.12.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, та на неї- позивачку [PERSON] переведено права та обов`язки покупця за договором купівлі -продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, вона- позивачка на даний час є єдиним повноправним власником 100/100 часток вказаного житлового будинку. 01.09.2021 року Відділом реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. Отже, на даний час відповідач не має будь-якої правової підстави для проживання у вказаному житловому будинку, який належить їй. Поведінка Відповідача, змушує її постійно побоюватись за своє життя і здоров`я. Відповідач створює неможливі умови для проживання, систематично порушує правила співжиття. Відповідач не несе участі у витратах по утриманню будинку. Він користується її майном, чим спричиняє матеріальні збитки, постійно ображає її та робить її проживання нестерпним. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Зазначили, що на депозитний рахунок суду позивачка перерахувала вартість вказаної частки будинку, за які відповідач може придбати собі інше житло, а правові підстави для його проживання у будинку, належному позивачці, відсутні. Відповідач погрожує їй- позивачці, відмовляється добровільно виселитись. Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином за фактичним місцем проживання, однак судові повістки повернуті суду з відміткою «за спливом терміну зберігання». Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що особа зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. За таких обставин, зі згоди позивачки, суд відповідно до положень ст. 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та правовідносини сторін. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 256726178 від 17.05.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на 91/100 часток житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4-126, виданого 09.04.2014 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою. Право власності на 9/100 часток було зареєстровано 28.01.2010 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, р. № 2527 від 28.12.2009р., посвідченим приватним нотаріусом ХМНО. 17.12.2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір міни № 1675, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., за яким право власності на належні [PERSON] 9/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.03.2021 року у справі 642/4786/20, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано договір міни № 1675, посвідчений 17.12.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Переведено на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі -продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., зареєстрованим в реєстрі за№1675 від 17.12.2018 року. Вказаним рішенням суду також зобов`язано [PERSON] внести на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 389 200 грн., яку за договором купівлі-продажу сплатив покупець, та вказану суму стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] . Як вбачається з копії квитанції № 56831369 від 05.07.2021 грошові кошти в сумі 389 200 грн. [PERSON] внесла на депозитний рахунок суду. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 265460280 від 12.07.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на 9/100 часток вказаного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10.03.2021 у справі № 642/4786/20. Отже, позивачка [PERSON] є єдиним повноправним власником в цілому житлового будинку та надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зареєстрована та проживає за вказаною адресою. 01.09.2021 року Відділом реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивачка направила 22.09.2021 відповідачу вимогу про звільнення житлового будинку, однак останній вказану вимогу не виконав. Суд, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, житлові права охороняються законом. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не оборонені законом угоди. Згідно ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або і судовому порядку. Відповідно до ч. З ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 березня 2021 року набрало законної сили, суд вважає доведеними обставини, встановлені судом при розгляді казаної справи, а саме, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір мін є удаваним правочином, та на позивачку переведено права покупця. Правові наслідки удаваного правочину визначені ст. 235 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 235 ЦК України у даваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Положеннями ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач займає спірне приміщення без будь-яких підстав, передбачених законом, ні інших підстав для вселення позивач не має, договір найму житла з ним не укладався. Відповідач безпідставно користується майном, яке належить позивачці на праві приватної власності, проживаючи у вказаному будинку, чим порушує її право власності. В той же час, відповідачка внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 389200 грн. - вартості 9/100 частин вказаного будинку. Відповідач не надав жодних доказів на спростування доводів позивачки. Аналіз наведених правових норм в сукупності та встановлені судом фактичні обставини дають суду підстави для висновку, що належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами позивачка довела наявність перешкод з боку відповідача в користуванні належним їй житловим будинком, та її порушене право підлягає захисту шляхом виселення відповідача з вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved