Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтували таким. [INFO] в смт. Літин Літинського району Вінницької області помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на майно, що належало померлому на день смерті. До складу спадкового майна увійшов: житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], та грошовий вклад, який зберігається на рахунку [NUMBER] у Літинському відділенні Ощадбанку № 2912 Вінницької області. [PERSON] був її, [PERSON], чоловіком та їх, [PERSON], [PERSON], рідним батьком. Отож вони є спадкоємцями першої черги, які спадщину прийняли шляхом звернення до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. На грошовий вклад на всіх спадкоємців було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, однак успадкувати житловий будинок з господарськими спорудами вони позбавлені можливості, оскільки договір дарування на підставі якого спадкодавець був власником нерухомості не зареєстрований в БТІ, яке на час відкриття спадщини здійснювало функцію державної реєстрації нерухомого майна. При зверненні до Літинської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], усім їм як спадкоємцям було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на їх ім'я свідоцтв про право на спадщину на вказаний об'єкт нерухомості, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Ураховуючи наведене позивачі просили суд визнати за ними право власності кожному по 1/3 частці на житловий будинок, розташований в [ADDRESS], позначений на плані літерою «А», загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., ганок, літня кухня - «Б»; погріб - «В»; вбиральня- «Т»; огорожа №1; в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], оскільки таке їх право не визнається, отож потребує захисту судом. В судове засідання позивачі та їх представники не з'явились. В спільній заяві, яку вони направили до суду позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, а розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Представник відповідача - сільський голова Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив суд розгляд справи здійснювати за його відсутності. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, дійшов висновку про таке. Судом встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи. [INFO] в смт. Літин Літинського району вінницької області помер [PERSON], на вказує свідоцтво про смерть [NUMBER]. Після його смерті відкрилась спадщина. Як убачається із матеріалів Спадкової справи №87/1999, яка була витребувана судом у відповідності до роз'яснень, що містяться у п.24 постанови ПВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, своїм правом на спадкування за законом шляхом подачі заяви скористались: дружина померлого [PERSON] та діти: [PERSON] та [PERSON], що доведено відповідними свідоцтвами, будучи спадкоємцями першої черги за законом. 14.10.1999 року державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори на частину майна у виді грошового вкладу належного спадкодавцеві на ім'я спадкоємців було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до постанови державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області від 22.04.2016 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частку майна кожному після смерті [INFO] [PERSON], а саме: на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.14). Правовідносини, що виникли між сторонами цього спору регулюються нормами ЦК УРСР, оскільки спадщина після смерті спадкодавця відкрилась до 01.01.2004 року. Так за правилами ст.524 УК УРСР, визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. В силу правил ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналізуючи зібрані у справі докази, судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, спадщину прийняли шляхом подачі державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, отож вона є належною їм з часу відкриття спадщини, однак реалізувати свої спадкові права на житловий будинок в нотаріальному порядку позивачі позбавлені можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Належність майна спадкодавцеві доведено: Договором дарування житлового будинку посвідченого 19.03.1990 року секретарем виконкому Россошанської сільської ради народних депутатів Липовецького району і зареєстрованого в реєстрі за №10, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] належний їй на праві власності житловий будинок; довідкою виданою виконавчим комітетом Росошанської сільської ради від 16.02.2016 року за №169, відповідно до якої власником житлового будинку по [ADDRESS], являється [PERSON]. Судом встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.03.2003 р. рядом підзаконних актів, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 р. Даний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, а не державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тому виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення права діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Листом №10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом України, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яке є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13.06.2012 р. №6-54 цс 12). Здобуті у справі докази свідчать про те, що при житті [PERSON] правомірно надбав нерухоме майно в порядку, який існував на час його придбання, відтак таке його право визнається державою. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачами доведено обставини викладені ними у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти задоволення позову, про що надав заяву відповідного змісту. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 25, 346 ч. 1 п.11 ЦК України, ст.526, 527, 548, 549 ЦК УРСР,

Outcome: approved