Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом у якому порушив питання про визнання за ним права особистої приватної власності на таке майно: -земельну ділянку площею 0,1637 га кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS]; -садовий будинок №12 площею 270,8 кв.м. з господарсько-побутовими спорудами та будівлями, що розташовано на згаданій вище земельній ділянці по [ADDRESS]; -автомобіль «Land Rover» модель «Range Rover» д.н.з. [NUMBER], 2012 року випуску; -мотоцикл [NUMBER], 2009 року випуску. Вимоги мотивував тим, що вказане майно ним придбано за особисті кошти й після фактичного припинення в червні 2014 року шлюбних відносин з відповідачкою. Відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом й просила визнати згадане вище майно спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його придбано за час шлюбу з позивачем, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.08.2014 року. Також унаслідок придбання за час шлюбу просила визнати спільним сумісним майном квартиру [ADDRESS], гаражні бокси [ADDRESS] В суді позивач та його представник просили про задоволення первісного позову з викладених у ньому підстав. Проти зустрічного позову заперечили. Позивач пояснив, що в червні 2011 року відносини з відповідачкою в нього погіршилися, в зв'язку з чим він сім'ю залишив, став проживати окремо, винаймав для цього квартиру. Після придбання спірного садового будинку переїхав до нього й постійно проживає в ньому. З червня 2011 року шлюбних відносин з відповідачкою не підтримує, з якою спільно не проживає та спільного господарства не веде. Маючи самостійний бюджет, за рахунок кредитних коштів, придбав згаданий вище садовий будинок із земельною ділянкою, який використовує для проживання, а також для задоволення власних потреб придбав спірний автомобіль та для власного дозвілля придбав також спірний мотоцикл. Відповідачка та її представник, заперечуючи проти первісного позову, наполягали на задоволенні зустрічного позову. Відповідачка пояснила, що дійсно, після погіршення сімейних відносин з відповідачем, останній з червня 2011 року з нею не проживає. Наполягала на тому, що через рік вони намагалися відновити сімейні стосунки, які остаточно не припинилися, оскільки вони разом проводили час, систематично спілкувалися, приїздили один до одного додому. Шлюб між ними розірвано тільки в серпні 2014 року. Оскільки спірне майно придбано за час шлюбу, вважала його спільним сумісним і просила визнати право на нього. Заслухавши сторони, допитавши свідків і дослідивши справу, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 19.12.1998 року сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка згідно пояснень сторін проживає разом з матір'ю. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.08.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Вказаним судовим рішенням встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено в червні 2011 року. З 07.06.2011 року позивач винаймав квартиру в будинку [ADDRESS] строком до 1.03.2012 року, що підтверджується договором оренди квартири. Згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 29.11.2011 року позивач придбав у власність садовий будинок № 12, загальною площею 270, 8 кв.м. з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, та земельну ділянку площею 0,1673 га кадастровий номер [NUMBER], на якій вони знаходяться за адресою: [ADDRESS] Земельну ділянку придбано за 183 000 грн., садовий будинок на ній за 2 350 000 грн. Право власності на садовий будинок згідно витягу № 32406581 про державну реєстрацію прав зареєстровано за позивачем 9.12.2011 року. 17.07.2012 року позивачем придбано автомобіль «Land Rover» модель «Range Rover» д.н.з. [NUMBER], 2012 року випуску за 1 021 876 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу № 88-17/07/12 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 4.09.2012 року. На початку 2013 року позивачем придбано мотоцикл [NUMBER], 2009 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 12.04.2013 року зареєстровано за ним. Дійсна ринкова вартість вказаного мотоцикла на момент звернення до суду з позовом згідно наявних у справі даних становить 220 055 грн. Згідно договору купівлі-продажу від 27.11.2012 року позивачем отримано 727 499 грн. від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] (1/2 частина належала позивачу в порядку спадкування, інша ? частина набута ним в порядку приватизації). За частину вказаних коштів (як стверджується в позові за 120 000 грн.) позивачем придбано вказаний мотоцикл. Згадане вище майно позивачем придбано за рахунок залучення кредитних коштів, що підтверджується: -додатковими договорами №1-№11 (укладених з ПАТ «Апекс Банк» в період з 28 липня 2011 року по квітень 2012 року) до кредитного договору № ФКЛ/040411/1 від 4.04.2011 року про встановлення ліміту кредитування в розмірі 2 000 000 грн.; -виписками по особовим рахункам з 02.07.2012 року по 13.11.2012 року ПАТ «КБ Глобус»; -кредитним договором № 42 /ФКЛ-12 від 02.07.2012 року з ПАТ «КБ Глобус» та додатковим договором від 27.07.2012 року з додатками до них про встановлення ліміту кредитування в розмірі 2 000 000 грн. та договором від 13.11.2012 року про розірвання вказаного кредитного договору. При цьому спірне майно позивачем придбавалося для задоволення власних потреб, зокрема: земельна ділянка і садовий будинок з метою проживання, куди позивач переїхав з найманої ним квартири; автомобіль, як засіб для забезпечення потреб пересування; мотоцикл для задоволення потреб дозвілля й подорожі на ньому. З поданих доказів та встановлених по справі обставин не можна дійти висновку, що вказане майно придбано для спільного користування подружжям та в інтересах сім'ї, з огляду на фактичне припинення шлюбних стосунків сторін та їх постійне окреме проживання з червня 2011 року. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог п.п. 2, 3 і 4 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З матеріалів справи, особистих пояснень сторін та з показань свідків судом встановлено, що сторони з червня 2011 року фактичні шлюбні відносини припинили, з того часу постійно проживали окремо, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали, сумісним побутом не пов'язані. Майно для спільного користування не придбавали, режим сумісного проживання не відновлювали, а в підсумку в серпні 2014 року шлюб між ними розірвано. Про такі обставини в суді ствердили всі допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які посвідчили, що після сімейного конфлікту в червні 2011 року сторони проживали окремо, позивач у зв'язку з цим винаймав для себе окрему квартиру. Не дивлячись на конфлікт, сторони стосунки між собою підтримували, позивач систематично забирав до себе доньку, приходив по неї за місцем проживання, затримувався в квартирі відповідачки. В свою чергу відповідачка приїжджала у садовий будинок позивача, зокрема на день народження їхньої доньки. Проте ніхто зі свідків не посвідчив, що між сторонами після червня 2011 року мали місце такі взаємовідносини, які притаманні шлюбним відносинам й подружжю. Саме по собі епізодичне підтримання відносин між сторонами, в тому числі близьких, періодичне відвідування місця проживання один одного, намагання налагодити сімейні стосунки й зберегти сім'ю про наявність усталених шлюбних відносин притаманних подружжю не свідчить й доказом цього у розумінні вимог ст.ст. 3 і 60 СК України бути не може. До того ж вказані обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.08.2014 року при розірванні шлюбу між сторонами й при розгляді цієї справи згідно вимог ст. 61 ЦПК України не доказуються. За таких обставин слід визнати, що, починаючи з червня 2011 року шлюбні стосунки між сторонами припинилися, а відтак майно про яке йдеться в первісному позові придбано позивачем за час окремого проживання й за особисті кошти, а тому згідно вимог п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України належить позивачеві на праві особистої приватної власності. Твердження свідків [PERSON] і [PERSON] про будівництво й набуття спірного садового будинку та земельної ділянки у власність подружжя протягом 2008 року до уваги судом прийняті бути не можуть, як недопустимі докази (ч. 2 ст. 59 ЦПК України), оскільки обставини набуття нерухомого майна у власність згідно Закону на свідченнях свідків ґрунтуватися не можуть й повинні підтверджуватися письмовими доказами про відповідні правочини та їх державну реєстрацію (ст.ст. 11, 182, 328, 334 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як передбачено ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Що стосується платіжного доручення № 1 від 15.05.2008 року, платіжного доручення № 2 від 20.06.2008 року про внесення позивачем оплати на користь ТОВ «ЮК»Альфа» на придбання будинку згідно договору комісії б/н від 14.05.2008 року та графіку будівельно-монтажних робіт на ділянці № 13 садового товариства «Боровик», то вказані докази підтвердженням факту придбання спірного садового будинку протягом 2008 року бути не можуть, є неналежними та недопустимими й наданих позивачем доказів щодо набуття цього майна у власність в грудні 2011 року не спростовують. Судом встановлено, що право власності на спірний садовий будинок площею 270,8 кв.м. з господарсько-побутовими спорудами та будівлями, що розташовано по [ADDRESS] у позивача виникло після державної реєстрації 9.12.2011 року на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року. Саме ці обставини є визначальними для вирішення питання про час набуття майна у власність особи згідно вимог ст.ст. 182 і 334 ЦК України та для правовідносин передбачених ст. 60 СК України. Крім того детально аналізуючи вищезгадані докази сторони відповідача слід дійти висновку, що вони всіх належних підписів і передбачених реквізитів не містять, належним чином не оформлені, адреси об'єкта, якого стосуються не містять, в яких йдеться про інший будинок, з іншою площею, іншу ділянку [ADDRESS] З викладених підстав вказані докази не можуть бути покладені в основу судового рішення і про виникнення права власності свідчити не можуть. Таким чином обставини викладені в первісному позові знайшли своє підтвердження в суді, є доведеними, коли висунуті вимоги ґрунтуються на поданих доказах і відповідають вимогам Закону, а тому заявлене позивачем право підлягає визнанню, а позов про це задоволенню. Унаслідок задоволення первісного позову, зазначене виключає можливість задоволення зустрічного позову про визнання того ж майна спільним сумісним майном подружжя. Не може бути задоволений зустрічний позов і щодо визнання права спільної сумісної власності на гаражні бокси [ADDRESS] Судом встановлено, що вказані гаражні бокси придбано позивачем за час шлюбу з відповідачкою згідно договорів купівлі-продажу від 1.07.2009 року. Проте на час розгляду справи в суді ці гаражні бокси, як матеріальні нерухомі об'єкти більше не існують, а на їх місці побудовано новий двоповерховий гараж. Вказаним гаражем користується відповідачка. Ці обставини в суді ніким не заперечувалися, які також убачаються з даних фототаблиці спірного гаражу та плану розташування гаражів у ГБК «Дніпро» . Проте в судовому порядку не підлягають визнанню та захистові права на ті речі, як предмети матеріального світу, які фактично не існують (ст.ст. 179, 181, 190 ЦК України). Згідно ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Майном як особливим об'єктом згідно ст. 190 ЦК України вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Разом з тим суду не представлено доказів виникнення у сторін права власності на новостворене нерухоме майно, яке в установленому законом порядку в експлуатацію не прийнято, його державна реєстрація не здійснювалася, а отже відповідний юридичний статус на це майно в установленому законом порядку не набуто (ст.ст. 11, 183, 331, 376 ЦК України). Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже в суді не доведено наявності об'єктів права власності (гаражних боксів [ADDRESS] які б згідно вимог Закону могли б бути визнані спільним сумісним майном подружжя. Питання про визнання спільним сумісним майном подружжя будівельних матеріалів, з яких побудовано новостворений двоповерховий гараж, у зустрічному позові не порушувалося й докази про ці обставини суду не надавалися. За таких обставин в силу вказаних вимог Закону заявлене відповідачкою право на гаражні бокси [ADDRESS] не може бути визнано в судовому порядку. Що стосується квартири [ADDRESS], то як пояснили сторони в суді, її набуто ними в спільну сумісну власність за час шлюбу, що узгоджується з даними свідоцтва про право власності від 10.07.2009 року. В квартирі проживає відповідачка з донькою сторін. Спору про право на вказану квартиру між сторонами не існує. Позивач повністю визнає право відповідачки на вказану квартиру передбачене ст.ст. 60 і 61 СК України. За таких обставин підстав вважати, що право відповідачки в цій частині є порушеним і підлягає захисту й визнанню згідно вимог ст. 15 ЦК України судом не встановлено. Беручи до уваги викладене, підстав для захисту прав позивачки за зустрічним позовом не встановлено, а тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: approved