Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Маріупольської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу «Маяк» про визнання за ним права власності на ? частку кооперативної квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 13.03.2014 року, позовні вимоги до Маріупольської міської ради за заявою представника позивача залишені без розгляду. В позовній заяві вказав, що вказана квартира була надана у 1974 році на підставі ордеру його родині. Його дружина, [PERSON], яка була членом житлово-будівельного кооперативу «Маяк», за своє життя внесла перший пайовий внесок за квартиру, після чого вони спільно погашали суду на її будівництво та у 1986 році повністю сплатили пайовий внесок за квартиру у сумі 9005 крб. та квартира стала їх спільною сумісною власністю. [INFO] його дружина померла та позивач, як спадкоємець першої черги згідно рішення суду 21.01.2014 року за ним визнано право власності на ? частку вказаної квартири в порядку спадкування. Оскільки за життя право власності на квартиру не було зареєстровано, то йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом. Відсутність державної реєстрації права власності на квартиру позбавляє його отримати відповідне свідоцтво про право власності на ? частку квартири, тому просив визнати за ним право власності на ? частку квартири. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.(а.с.43). Представник позивача [PERSON], у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу у його відсутність та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача ЖБК «Маяк», Павелко Ю.Л., надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, відповідно до поданих заяв суд розглянув справу у відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого Будинком одруження 06.02.1965 року, позивач перебував у шлюбі з [PERSON] з 1965 року ( а.с. 7). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від [INFO]. (а.с.6). Згідно копії ордеру № 2123 від 27.05.1974 року, виданого виконавчим комітетом Жданівської міської ради, [PERSON] була надана квартира [ADDRESS] на сім'ю із 4-х осіб. (а.с.10). Відповідач [PERSON] є сином позивача та померлої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження, виданого Іллічівським РАГС м. Жданова Донецької області від 02.12.1965 року. (а.с. 20 ). Згідно копії довідки ЖБК «Маяк» від 13.06.2013 року, за вартість спірної квартири повністю сплачено пайовий внесок. (а.с.10). Згідно копії реєстраційного посвідчення, виданого Маріупольським Бюро технічної інвентаризації 28.05.1992 року, спірна квартира зареєстрована за дружиною позивача на підставі довідки ЖБК «Маяк». ( а.с. 11). Згідно копії технічного паспорта на квартиру від 18.03.1992 року, спірна квартира складається з чотирьох житлових кімнат, загальної площею квартири складає 74,1 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м. (а.с.12-14). Відповідно до копії постанови державного нотаріуса Першої маріупольської державної нотаріальної контори б/н від 11.11.2013 року, позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру у зв'язу із тим, що ним подано реєстраційне посвідчення, яке не входить до переліку документів, які визнані правовстановлюючими документами та передбачені законодавством.(а.с.16). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21.01.2014 року, за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], Маріупольської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу «Маяк» про визнання права власності в порядку спадкування, яке набрало законної сили 07.02.2014 року, встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS], відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження відсутні. (а.с. 3-4). Відповідно до ст. 15 Закону України "Про власність", введеного в дію 15 квітня 1991 року, який діяв на час реєстрації права власності на спірну квартиру та який втратив чинність з 20 червня 2007 року, та ч. 3 ст. 384 ЦК України член житлово-будівельного кооперативу після повної сплати пайового внеску набуває права власності на квартиру. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у ч. 4 ст. 41 Конституції України, яка закріплює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Таким чином, позивач та його дружина фактично були власниками спірної квартири, яка належала їм на праві спільної сумісної власності згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року та ст. 60 Сімейного кодексу України від 10.01.202 року, оскільки придбали її у період шлюбу. Разом з цим, відсутність державної реєстрації права власності на квартиру позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право власності на свою частку квартири в спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У зв'язку із вказаним, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати його право власності на ? частку вказаної вище квартири в судовому порядку, оскільки саме на цю частку майна в спільній сумісній власності подружжя він має право. Представник позивача в письмовій заяві просила судові витрати залишити на позивача. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 3 ст. 384, ст. 392 ЦК України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року, ст. 60 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved