Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом в якому зазначила, що її батьком [PERSON] у 1965 році в [ADDRESS] побудовано житловий будинок та згодом зведено до нього господарські споруди. Хоча зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у погосподарській книзі Великобудської сільської ради за її батьком, проте як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. [INFO] її батько помер, після чого відкрилася спадщина на все його майно, в т.ч. й на вищевказане нерухоме майно. Як спадкоємець померлого за законом першої черги, у встановлений законодавством строк, позивач звернулася до нотаріуса задля отримання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. Зважаючи на те, що інші спадкоємці за законом [PERSON] (треті особи за вказаним позовом) від спадщини відмовились, позивач, як єдиний спадкоємець що прийняв спадщину, просив суд задовольнити позовні вимоги та визнати за нею право власності на вищевказане домоволодіння. Під час розгляду справи позивач змінила позовні вимоги, зокрема зменшила їх. Зазначила, що оскільки її батько [PERSON] на час зведення будинку перебував у шлюбі, то спірне нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності і належить подружжю в рівних частках, тобто по ? частин кожному. Відтак, оскільки після смерті батька відкрилася спадщина лише на половину майна, просила суд задовольнити змінені позовні вимоги та визнати за нею право власності на ? частину спірного домоволодіння. В судове засідання сторони не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Разом з тим, від представника позивача надійшла заява, з якої вбачається, що змінені позовні вимоги підтримує, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Водночас, у зв'язку із зменшенням позовних вимог, просив суд повернути частину судового збору, пропорційно до ціни позову. Відповідач - Великобудська сільська рада Герцаївського району надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, так як проти задоволення позову не заперечують. Треті особи на стороні відповідача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали суду письмові заяви щодо розгляду справи у їх відсутності, так як проти задоволення вимог позову також не заперечують. Суд, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, вказаний житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований у сільській раді за [PERSON], тобто за батьком позивача, з 1965 року (а.с. 11). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 125 Сімейного кодексу УРСР 1926 року (чинний на час виникнення права власності на житловий будинок) визначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них. Отже, за змістом вищевказаної норми закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1965 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по ?. [INFO] [PERSON] помер (а.с.9). Таким чином, після його смерті відкрилась спадщина, в т.ч. і на частину житлового будинку з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з матеріалами спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], позивач 01 березня 2013 року звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 52), а [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - від спадщини відмовились (а.с. 52 зворот - 54). За постановою нотаріуса від 23 вересня 2013 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] з підстав відсутності на нього правовстановлюючих документів (а.с. 96 зворот - 97). Таким чином, відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останнім, а позивач, вступивши у спадщину, не може оформити її на себе, то вимоги останньої про визнання за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами є обґрунтованими й підлягають задоволенню. Пунктом 1 ч.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог. Оскільки позивачем було зменшено позовні вимоги, поверненню підлягає зайво сплачена сума судового збору. На підставі ст.ст.1217, 1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1273 ЦК України,

Outcome: approved