Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що позивачкою та відповідачем перебували у шлюбі. 10 січня 2014 року позивачка та відповідач повторно зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. 8 лютого 2016 року рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя шлюб розірваний. Після цього відповідач тільки двічі відвідував сина, не цікавиться його життям, участі у вихованні не приймає, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Позивач, на підставі ст. 164 СК України, приймаючи до уваги, що відповідачка належним чином не виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до мало\-літньої дитини, права і інтереси якої повинні бути захищені у встановленому зако\-ном порядку, просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач до суду не прибув, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. В справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, тому суд ухвалив на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України розглянути справу заочно. Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судовому засіданні надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі свідоцтвом про народження батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] є - мати: [PERSON]; батько: [PERSON]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків стосовно своєї дитини. Батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов'язків, самоусунувся від виконання бать\-ківських обов'язків відносно малолітньої дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що підтверджується побутовою характеристикою, довідкою з ДНЗ. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і у сукупності, суд розцінює як свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам дитини (висновок №05/01-25/0531 від 26.05.2017 року). У відповідності до вимог ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.15 Постанови Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п.16 Постанови Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються с дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини,; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є доведеними і обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у повному у обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: approved