Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що після декількох років проваджень у судах різних інстанцій він довів своє право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, відповідачі, які під час судового розгляду займали належне позивачу домоволодіння, по даний час добровільно не бажають звільнити його, створюючи своїм проживанням в ньому та своєю агресивною поведінкою перешкоди у його користуванні, через що й має місце звернення позивача до суду із даним позовом. Як зазначається позивачем при зверненні до суду [INFO] померла мати позивача [PERSON], яка була власником ? домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]; вказаний факт встановлений рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2/199/74/13. Після смерті матері позивач подавати заяву до нотаріальної контори не став, оскільки фактично вступив у володіння та управління майном; вказаний факт також встановлений рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №2/199/74/13, яке залишено без зміни апеляційним судом Дніпропетровської області. Утім, у 2003 р. без законних підстав у належне позивачу домоволодіння вселились відповідачі, які по даний час в ньому мешкають та створюють для позивача перешкоди у його користуванні; вказані факти підтверджуються рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі №2/199/74/13, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №22-ц/774/10126/13. Не зважаючи на неодноразові вимоги до відповідачів звільнити будинок, оскільки він потрібен позивачу для власного проживання, відповідачі добровільно його звільняти відмовляються. Предмет позову становить вимога про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS], та про вселення позивача у домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Підставу позову становлять приписи ст.ст. 30, 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 321, 391 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК тощо. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з'явилися, їх причини неявки були визнані неповажними; оскільки позивачем предмет та підстава позову не змінювалися та позивач висловився про заочний розгляд справи, тому справа ухвалою суду розглядалася у порядку заочного розгляду. Заслухав пояснення позивача та його представника, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності; аналогічне положення й міститься у ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлений на підставі наданих позивачем у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів факт набуття позивачем права власності на нерухоме майно - ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] На зазначене нерухоме майно визнано право власності за позивачем на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2013 р., яке набрало законної сили 19.12.2013 р. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом вставлено, що позивач позбавлений здійснювати права власника через протиправну поведінку відповідачів, які фактично мешкають в зазначеному домоволодінні без законних підстав, самоправно зайняв житлове приміщення; докази правомірності користування відповідачами даним нерухомим майном відсутні (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 4 та ч. 5 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм та встановлених судом фактів, для суду з метою поновлення порушених прав позивача, як власника, вбачаються підстави для ухвалення рішення про усунення [PERSON] перешкод у користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS]. Разом з тим, є такою, що підлягає задоволенню, вимога позову про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення з передбаченої ст. 116 ЖК підстави. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved