Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 29 грудня 2004 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з земельної частки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Унавське» Фастівської міської ради Київської області розміром 2,91 в умовах кадастрових гектар без визначення меж цієї частки в натурі, яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай). Але в процесі оформлення спадкового майна виявилося, що на підставі вищезгаданого сертифіката Рішенням Фастівської міської ради [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться на землях ВАТ «Унавська» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання Державного акта на право приватної власності на землю, який в подальшому, відповідно до рішення Фастівської міської ради, був виготовлений. Належним чином спадщину на земельну ділянку позивач оформити не може, оскільки за життя спадкодавець замовила державний акт на землю, але виготовлений він був вже після її смерті. На підставі зазначеного просила визнати недійним державний акт на право власності на земельну ділянку на імя [PERSON] серії НБ № 268245 площею 2,4580 га, розташовану на території Фастівської міської ради Київської області, призначенням якої є ведення сільськогосподарського виробництва та визнати за нею право власності на вищезазначену земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надіслав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 04 листопада 2002 року померла мати позивачки [PERSON] (а.с. 7). 27 грудня 2004 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, що складається з земельної частки (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Унавське» Фастівської міської ради Київської області, розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0293210, виданого Фастівською міською радою, зареєстрованого 14.02.2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 0149 (а.с. 8-10). Разом з тим, як стало відомо, рішенням Фастівської міської ради № 11/2 від 21.02.2002 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку як власнику сертифіката на право на земельну ділянку (пай), що знаходиться на землях ВАТ «Унавське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10, 11). На підставі вказаного Рішення, науково-виробнича фірма «Фастівзем» виготовила технічну документацію із землеустрою щодо складання Державного акта на право приватної власності на землю взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) громадянам на території Фастівської міської ради Київської області (а.с. 12, 13). Відповідно до Рішення Фастівської міської ради № 4/9-ХХІХ-ІV від 29 грудня 2004 року на імя [PERSON] був виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,4580 га, яка розташована на території Фастівської міської ради, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва від 10 лютого 2005 року (а.с. 16). З наведеного виходить, що державний акт виготовлений після смерті матері позивачки. Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Припинення права власності особи на земельну ділянку можливе шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права, тобто визнанням недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому припинення права власності, як спосіб захисту цивільного права, можливе у разі реалізації позивачем свого права на звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.10.2012 № 3-34гс12. Крім того у правовій позиції висловленій у справі №6-319цс15 01.07.2015р Верховний Суд України зазначив, що визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України). Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень . Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України). Таким чином, смерть фізичної особи [PERSON] припинила його правоздатність. Наявність виданого з порушеннями вимог чинного законодавства (згідно приписам ст. 25 ЦК України) державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НБ № 268245, на ім`я [PERSON] - унеможливлює оформлення позивачем спадщини. Згідно ст. 155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом державного правління або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи на володіння, користування належною їй земельною ділянкою, в таких випадках акт визнається недійсним. Відповідно до п.2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, внести виправлення в державні акти неможливо без скасування виданого державного акту. Отже, за таких встановлених судом фактичних обставин заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а порушене право позивача підлягає судовому захисту. На підставі ст. ст. 328, 1217, 1223, 1225, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 131 Земельного Кодексу України,

Outcome: approved