Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, [PERSON], [INFO] , за межі України до Російської Федерації та в'їзд на територію України без дозволу та супроводу батька - [PERSON], у супроводі матері на один рік з дня набрання законної сили рішенням суду. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20 квітня 2016 року. Від шлюбу позивач з відповідачем мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, відповідач виїхав в інше місце проживання, життям дитини не цікавиться, участі у її вихованні та утриманні не приймає. У зв'язку з подіями на Сході України, позивач разом із дитиною виїхала на тимчасове місце проживання за адресою [ADDRESS]. Оскільки теперішнє місце проживання відповідача невідоме, на телефонні дзвінки відповідач не відповідає, тому позивачка не має можливості отримати від нього дозвіл для виїзду дитини. У судове засідання позивач, представник позивача не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач згідно письмової заяви просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року - шлюб між сторонами розірвано. Сторони є батьками малолітнього - [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку складено актовий запис за № 203 від 14.03.2013, батько дитини - [PERSON]. У п.3, підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. З наведених обставин суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровчого відпочинку буде відповідати її інтересам. Надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Російської Федерації без згоди батька, та виїзд дитини з дня набрання рішенням законної сили на строк один рік у супроводі позивача не порушить прав дитини та відповідає її інтересам, оскільки буде сприяти фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному та соціальному розвитку дитини, оскільки виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. За правилами ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved