Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаїва із позовом до\~відповідачів,\~в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №33 по пров.Парусний,1 в м. Миколаєві, посилаючись на ст. 72 ЖК України, оскільки відповідач проживає за іншою адресою та добровільно змінив місце проживання. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгялду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив (заперечення) суду не надав. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 31.12.73 р. №1499, надано для заселення квартири по пров. Парусному,1 в м. Миколаєві, в тому числі і квартиру №3. Списком працівників ЗКТ ім. 61 Комунара на отримання житла по пров. Парусному,1 вказану квартиру було надано [PERSON] Як вбачається з довідки Форми 3 ТОВ "Соляні" №6684 від 11.05.2017 року, [PERSON] проживає за адресою: [INFO]. 10.02.2006 року за вказаною адресою була зареєстрована донька позивача - [PERSON] Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2. За такого, оскільки позивач посилається на вимоги ст. 72 ЖК України і вказує, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, що підтверджується матеріалами справи, то суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved