Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що з 15 жовтня 2002 року по 01 вересня 2014 року вона працювала у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради. Звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування. При звільненні їй не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку працівникам, які мають дітей відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустку" за 2007 та 2009 роки, тривалістю по 7 робочих днів кожна. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року їй було відмовлено в задоволенні позову про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки. Позивачем було подано апеляційну скаргу на це рішення, однак їй було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу позивача задовольнили, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року скасували, а справу передали на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В результаті рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року рішення Жмеринського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року було скасоване та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь позивача 2307,34 грн. компенсації за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів, а також стягнуто 7000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та зборів. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року було скасоване в частині стягнення 7000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та зборів та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року вирішено стягнути з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 08 квітня 2015 року в сумі 32348,50 грн. без урахування податків та зборів, а також судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 415,45 грн.. Фактична сплата відповідачем компенсації за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів в сумі 2307,34 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та зборів станом на 08 квітня 2015 року в сумі 32348,50 грн. була здійснена 06 липня 2017 року. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки з 09 квітня 2015 року по 06 липня 2017 року, тобто за 559 робочих днів в сумі 116663,30 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1166,64 грн.. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що викладені в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях позов не визнала повністю. Вказала, що відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» на підставі ст.. 117 КЗпП стягується на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, по день постановлення рішення, а не по день виконання такого рішення. Стягнення середнього заробітку за час невиконання судових рішень за трудовими спорами не передбачено. Після ухвалення судом рішення про стягнення заробітної плати і звернення його до виконання відносини, щодо виплати присудженої суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Крім цього, представник просила зупинити провадження у цій справі у зв'язку з подачею відповідачем касаційної скарги на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу позивача задовольнили, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року скасували, а справу передали на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.19-21). Згідно з рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року рішення Жмеринського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року було скасоване та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь позивача 2307,34 грн. компенсації за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів, а також стягнуто 7000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та зборів (а.с.10-15). Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року було скасоване в частині стягнення 7000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та зборів та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.22-24). Згідно з рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року вирішено стягнути з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 08 квітня 2015 року в сумі 32348,50 грн. без урахування податків та зборів, а також судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 415,45 грн. (а.с.16-18). Відповідно до копії відомостей про рух коштів на рахунку позивача 06 липня 2017 року позивачу фактично було виплачено 32348,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з виконавчим листом, 415,45 грн. судового збору та 2307,34 грн. компенсації за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів (а.с.25). Виконавчі листи по стягненню вищезазначених коштів надійшли до Управління державної казначейської служби в Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області 23 червня 2017 року (а.с.26). Згідно з повідомленнями про безспірне списання коштів з рахунків боржника згідно з меморіальними ордерами №10, 11, 12 від 05 липня 2017 року на виконання вищевказаних виконавчих листів Жмеринського міськрайонного суду від 23 червня 2017 року 06 липня 2017 року з рахунку виконавчого комітету Жмеринської міської ради було здійснено примусове списання коштів (а.с.45,46, 47). Відповідно до довідки виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 19 серпня 2017 року №02-5/10-2096 на момент звільнення з посади начальника організаційного відділу виконавчого комітету Жмеринської міської ради 01 вересня 2014 року середньоденний заробіток позивача становив 208,70 грн. (а.с.68). Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою виконавчого комітету Жмеринської міської ради на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року (а.с.85). Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1 ст.. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка була висловлена в справі №6-144цс13 в постанові від 29 січня 2014 року непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка була висловлена в справі №6-788цс16 в постанові від 14 грудня 2016 року невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. З наявного у позові розрахунку вбачається, що сума стягнення середнього заробітку за період з 09 квітня 2015 року по 06 липня 2017 року (день фактичного розрахунку) складає 116872 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 208,70 грн. та кількості робочих днів за період з 09 квітня 2015 року по день фактичного розрахунку, тобто 06 липня 2017 року, 559 робочих дні (208,70 х 559). Оскільки вимоги позивача щодо розміру належних їй сум при звільненні рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року було задоволено повністю і рішення в цій частині набрало законної сили 07 грудня 2015 року, тому підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду немає. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю. Те, що виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року в частині стягнення належних їй сум при звільненні затягнулось з 07 грудня 2015 року по 06 липня 2017 року не є виною позивача, а відбулося у зв'язку з тим, що відповідач взагалі не визнає позовні вимоги, вважає, що позивач не мала права на виплату компенсацій за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів, і тим більше не має права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. У зв'язку з цим, враховуючи, що вирішення спору затягнулось на тривалий час, відповідач, не зважаючи на те, що вже виплатив суми належні позивачу за рішеннями Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року та від 06 червня 2017 року, все ж категорично з ним не погоджується, що стало наслідком подання касаційної скарги, суд вважає, що період з 09 квітня 2015 року по 06 липня 2017 року (день фактичного розрахунку) є періодом затримки розрахунку, і сума 116872 грн. без урахування податків та зборів підлягає стягненню на користь позивача. З цих же підстав, суд відкинув вимоги представника відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки в такому випадку права позивача на оплату праці було б значно порушено. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому судові витрати по сплаті судового збору, які були сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду в сумі 1166,64 грн. (а.с.1) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved