Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про виселення, в якій зазначає, що відповідач допустив виникнення заборгованості по кредитному договору, який був забезпечений іпотекою, судом було звернуто стягнення на іпотечне майно - квартиру, для виконання судового рішення відповідача просить виселити із цієї квартири. В судовому засіданні представник позивача Мінін С.О. підтримав позовні вимоги повністю, посилаючись порушення відповідачем умов кредитного договору та договору іпотеки, необхідність реалізації нерухомого майна для відшкодування втрат банку. Відповідач в судове засідання не з'явилась повторно, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направив. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 07.06.2007 року між сторонами був укладений договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в загальній сумі 40 000 доларів США. Всупереч вимогам ст.ст. 526, 527, 520, 1050, 1054 ЦК України відповідач допустила виникнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі станом на 21.01.2014 року 127 747,24 долари США. Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 585 ЦК України, одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна. 07.06.2007 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно умов якого за рахунок належного їм нерухомого майна - квартири [ADDRESS], забезпечено зобов'язання відповідача за вказаним вище кредитним договором, що підтверджується копією договору. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Частиною 2 статті 592 ЦК України передбаченно, що заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави, зокрема і у випадках, встановлених договором. Аналогічні положення містяться також і в інших нормах права, зокрема в ст.19, ч.ч.1,6 ст.20, ст.21 Закону України "Про заставу", ч.2 ст.25, п.2 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В зв'язку із невиконанням відповідачем своїх цивільно-правових зобов'язань 05.11.2013 року Обухівським районним судом Київської області задоволено позов ПАТ «КБ «ПриватБанк», звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем на підставі договору іпотеки від 07.06.2007 року, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. 25.12.2013 року Обухівським районним судом Київської області було видано виконавчий лист для примусового виконання вказаного рішення суду. Згідно ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. В спірній квартирі зареєстрована відповідач, що підтверджується паспортом, адресною довідкою. Таким чином, законодавством передбачене право вимоги іпотекодержателя щодо виселення мешканців квартири, яка реалізується в процесі продажу предмету іпотеки, на яке звернуто стягнення відповідно чинного судового рішення. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, ґрунтуються на законі, відповідач заперечень на позов не подав, доводи позову жодним чином не спростував, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: approved