Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач звернувся в жовтні 2021р. в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.12.2020р. по 17.09.2021р. в розмірі 119 824грн. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] з 09.10.2001 року по 17.09.2021р. працював у ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» на посаді головного конструктора. Починаючи з грудня 2020р. відповідач припинив виплату заробітної плати посилаючись на відсутність фінансової можливості, заборгувавши за оплатою праці по штатному розписі позивачу за період з грудня по 17.09.2021р. нараховану зарплату в сумі 119 824грн. Зокрема, у серпні місяці керівництво та бухгалтер просто зникли, на зв`язок не виходять, роботу підприємства не забезпечили, довідку про невиплачену заробітну плату та наявність боргу за підписом керівника та бухгалтера не видають. 22.11.2021р. позивач подав заяву про детальний розрахунок вказаної ним в позові суми заборгованості по зарплаті за період з 01.12.2020р. по 17.09.2021р. на суму 149 037грн. (без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати), з яких утримання (прибутковий податок та військовий збір) становить 19.5% відсотків, а сама сума заборгованості по стягненню вже на користь позивача «на руки» - 119 824грн., долучивши видані роздруківки бухгалтерії (без наявності підпису) за період з грудня 2020р. по червень 2021р., просив справу розглядати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судові засідання про які належно повідомлявся не з`явився, а також викликався через сайт судової влади, відзив на позов не подавав. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно записів трудової книжки (а.с.4-12) [PERSON] з 09.10.2001 року по 17.09.2021р. працював у ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» на посаді головного конструктора. Позивачу з грудня 2020р. відповідач припинив виплату заробітної плати, посилаючись на відсутність фінансової можливості, заборгувавши за оплатою праці по штатному розписі позивачу за період з грудня по 17.09.2021р. (день звільнення згідно Наказу №34-а від 17.09.2021р. за записом в трудовій книжці) нараховану зарплату 149 037грн. (без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати), з яких утримання (прибутковий податок та військовий збір) становить 19.5% відсотків, а сама сума заборгованості по стягненню з відповідача вже на користь позивача «на руки» в сумі 119 824грн., розмір якої підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 (а.с.16-18). Довідку позивачу про наявність заборгованості за підписом керівника та бухгалтера відповідач не видає, що останнім не спростовано. Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Як вбачається з матеріалів справи, щомісячно бухгалтерією видавались позивачу роздруківки (а.с.51-54), в яких сума нарахованої [PERSON] за кожен місяць заробітної плати (його оклад по відпрацьованих годинах та днях з 5-ти денним робочим тижнем, персональна постійна надбавка) за період з 01.12.2020р. по 30.06.2021р. співпадає з сумою вказаною в Індивідуальних відомостях про застраховану дану особу за цей же період, а сума утримання із нарахованої зарплати складає 19.5% відсотків (прибутковий податок та військовий збір). Водночас, судом встановлено, що на 01.12.2020р. у позивача була наявною заборгованість на суму 74523.79грн., у січні-червні місяці 2021р. проводилось нарахування і при цьому позивачу через касу підприємства було виплачено частково кошти за вказаний період, і заборгованість станом на 01.07.2021р. відповідача перед позивачем складала 86095.13грн. (дана сума є вже на виплату позивачу «на руки», тобто відрахування обов`язкових платежів та внесків до визначення даної суми було утримано) Щодо липня, серпня місяця 2021р. (22 та 21 робочий день) та 19 днів вересня 2021р., то відповідно з нарахування 16760.37грн, заборгованість складає 33879грн. (42087грн. - 8208грн.грн. утримання). А всього заборгованість по зарплаті на користь позивача мала підлягати до стягнення 119 974.13грн. (86095.13грн.+ 33879грн.), однак позивач просив стягнути суму 119 824грн., то в межах диспозитивності позивачем обґрунтовано та доведено позовні вимоги у сумі 119 824грн. Причиною невиплати заробітної плати є, як зазначає позивач, те що у серпні місяці 2021р. керівництво та бухгалтер просто зникли, на зв`язок не виходять, роботу підприємства не забезпечили, видавати довідку про заборгованість виплати заробітної плати працівнику немає кому через відсутність керівництва на робочому місці. Водночас, згідно ст.80, 96 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Згідно отриманих судом публічних даних з ЄДР інформації про припинення діяльності відповідача, його ліквідацію, банкрутство чи інші будь які додаткові відомості - відсутні. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести перед судом розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Водночас, позивач позбавлений можливості отримати довідку про заборгованість нарахованої, однак не виплаченої йому заробітної плати, а відповідач в свою чергу не довів перед судом про належну виплату такої чи неправильність її розміру, не виклик до суду не з`являється. За вимогами ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Визначення поняття заробітної плати врегульоване ст. 94 цього ж кодексу, а саме що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Право на звернення до суду передбачене ст.233 КЗпП України, а саме у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець в свою чергу має спростувати факт порушення прав працівника, в т.ч. щодо невиплати заробітної плати. Офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді 31 травня 2021 року справи № 242/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі. Отже, з врахуванням правової позиції ВС, відомості Пенсійного фонду України без оцінки таких у сукупності з іншими даними, не є тим належним доказом, що визначає заборгованість по заробітній платі позивача, однак позивач надав роздруківки по заробітній платі щомісячно, які видавалися бухгалтерією хоча такі й без підпису, але відповідають відомостям Пенсійного фонду України, а іншим способом він не може довести порушене своє право, однак завданням цивільного судочинства за ст.2,4 ЦПК України є вирішення цивільних справ з метою саме ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Виходячи із положень п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Згідно ч.2 ст.430 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. На підставі наведеного, відповідно до ст.116, 94, 233 КЗпП України,

Outcome: approved