Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позов до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в якому просить встановити юридичний факт прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спрадкування за законом після смерті батька [PERSON]. В обгрунтування позову вказувала на те, що [INFO] помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина до складу якої входить житловий будинок [ADDRESS], який належав померлому на праві приватної власності. Посилається на те, що право приватної власності [PERSON] на вказаний житловий будинок було зареєстровано в Київському міському бюро технічної фнвентаризації за реєстроваим номером 15626 від 26 червня 1961 року, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення. Позивач зазначає, що фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом з померлим у цьому будинку, а після смерті вступила у володіння та управління майном, в підтвердження цого посилався на довідку КА "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації". Вказує, що за життя померлий [PERSON] втратив правовстановлюючі документи та не поновив їх. Позивач звернулась до Одинадцятої київської держаної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за наслідками розгляду якої постановою №8822/02-31 від 13 листопада 2013 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спрадщину за законом, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок. Оскільки відсутність правовстановлюючого документу, перешкоджає позивачці оформити спадщину після смерті батька, позивач звернулась до суду із вказаною заявою. В судове засідання представник позивача не з'явилась, подавши через канцелярію суду заву в якій позовні вимоги підтримала та просила проводити судовий розгляд у її відсутність, одночасно заявивши про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач - Київська міська рада , будучи повідомленою належним чином про місце, день та час судового розгляду , в судове засідання свого представника не направила, про причини неявки суд не повідомлено, у зв»язку із чим судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи, про що представник позивача не заперечувала. Третя особа - Головне управління юстиції у м.Києві в судове засідання свої представників не направили, надіславши письмові пояснення в яких управління просило ухвалити законне та обґрунтоване рішення, розглянувши справи у відсутність представника управління. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавли через канцелярію суду заяви, відповідно до яких позовні вимоги підтримують, слухати справу без їх присутності. Згідно ч.1 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснюєсекретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Матеріали справи свідчать про те, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого району міста Києва.18 листопада 1995 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Судом встановлено, що померлому на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 135,80 кв.м., що За життя, на підставі рішення № 254 від 20 квітня 1950 року виконкому Жовтневої райради депутатів трудящих м. Києва [PERSON] була відведена земельна ділянка під житлове індивідуальне будівництво по [ADDRESS]. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомунгоспу УРСР від 31 січня 1966 року (втратив чинність 13.12.1995 року), реєстрації підлягали індивідуальні будинки та домоволодіння у міста і селищах міського типу Української РСР на підставі на підставі нотаріально посвідченого договору про право про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Встановлено, що відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 26.12.2013 року житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за померлим [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво житлового будинку на праві власності, посвідченого 3-ою Київської держнотконторою 07.06.1950 року № 18772. Виходячи із наведеного, [PERSON] набув права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 135,80 кв.м.. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав. Спадкоємцями першої черги, після смерті спадкодавця є його діти:[PERSON], 1946р.н.; [PERSON], [INFO];[PERSON], [INFO];[PERSON], [INFO] Станом, на час відкриття спадщини, у 1995 року, діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, до правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу в редакції 1963 року. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) передбачалось, що спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо у визначений законом строк від вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визначається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її відкриття . Встановлено, що позивач [PERSON] на момент відкриття спадщини проживала разом із батьком, а після його смерті вступила у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою №96 від 19 листопада 2013 року, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Центр обслуговування споживачів №2, виходячи із чого позивач є такою ,що прийняла спадщину, та у зв»язку з чим слід даний факт підлягає встановленню. З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2007 року позивач [PERSON] подала заяву до Четвертої київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок , який розташований за адресою [ADDRESS] Матеріали спадкової справи свідчать ,що позивач [PERSON], є єдиною спадкоємницею за законом після померлого [PERSON]. Постановою Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 13 листопада 2013 року відмовлено позивачеві у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV, однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на спадкове майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, досліджуючи зазначені обставини справи та оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, враховуючи те, що здійснення державної реєстрації за померлою особою суперечить чинному законодавству, а відсутність такої реєстрації перешкоджає оформленню спадщини позивачем, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, та як наслідок за ним підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за законом. На підставі наведеного,

Outcome: approved