Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на підставі договору дарування від 20.07.2018 року він є власником квартири [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній вище квартирі зареєстрований також його син [PERSON] , який фактично у вказаній вище квартирі не проживає з 20 липня 2018 року. Позивач зазначає, що [PERSON] виїхав за межі України, тож про житлову квартиру він не дбає, комунальні платежі не сплачує, жодної допомоги на утримання житлової квартири не надає, в квартирі відсутні його особисті речі. Отже, у зв`язку з викладеним позивачем ставиться питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, оскільки вже понад один рік він не проживає без поважних причин у вказаній квартирі. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив що наполягає на задоволенні вимог. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке: За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, в судовому засіданні було встановлено, що на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить житлова квартира [ADDRESS] . 20.07.2018 року позивач придбав у власність за договором купівлі-продажу квартири, укладеним в Торецькій державній нотаріальній конторі, квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала його сину [PERSON] (а.с.8). Вказаний договір купівлі-продажу був укладений між позивачем, як покупцем, та продавцем в особі відповідача [PERSON] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2018 року за позивачем [PERSON] зареєстроване право власності на зазначену житлову квартиру (а.с.7). З моменту придбання житлової квартири у власність та до сьогоднішнього дня позивач вільно і безперешкодно користуюся нею, при цьому у жодного разу не виникали спірні ситуації з приводу реалізації її права власності на житлову квартиру, будь-яких претензій щодо самої квартири йому також ніколи не надходили від будь-кого. Однак, в придбаній ним у власність житловій квартирі продовжує рахуватися зареєстрованим колишній власник квартири - відповідач [PERSON] . Ці ж обставини були підтверджені довідкою про склад сім`ї від 23.07.2019 року (а.с. 5). Відповідно до Акту про фактичне проживання (не проживання) особи від 11 вересня 2019 року, підписаного сусідами, та погодженого з завідувачем СРМП ВЦА м.Торецьк Донецької області, відповідач [PERSON] з 20 липня 2018 року в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.9). З огляду на це зазначаю наступне. Так, відповідно до висновків Верховного Суду України, що містяться в ухвалах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок (ст. 346 ЦК) припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком (припинення сервітутного права). Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Зазначений висновок викладений в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», підготовленому Верховним Судом України та опублікованому в 2016 році на офіційному веб-сайті Верховного Суду України в розділі «Судова практика». Згідно п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року: «під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації». У свою чергу, в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, суд доходить висновку, що до даних правовідносин потрібно застосувати наступні норми Цивільного кодексу України: Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 7 цієї ж статті каже, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює принцип непорушності права власності, та в ч.ч. 1,2 цієї статті зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В статті 346 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позбавлення відповідача права на користування житловим приміщенням є однією із підстав, передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для зняття їх з реєстрації. У даному випадку цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання. Положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на викладене, суд вважає що є правові та фактичні підстави для задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування належною [PERSON] на праві власності житловою квартирою [ADDRESS] . На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved