Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3-я особа [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що між АТ «ОТП Банк» та Відповідачем було укладено Договір кредиту № 2011190264 від 07.09.2015 року. Згідно з умовами Кредитного договору АТ «ОТП Банк» надав відповідачу кредит на принципах поворотності, платності, строковості, у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 57059,82 грн., з кінцевим строком погашення по 07.09.2020 року. Відповідач виконував взяті на себе зобов'язання з істотним порушенням умов Кредитного договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості за Кредитним договором в сумі 26835,01 грн. В наслідок істотних порушень Відповідачем зобов'язань за Кредитним договором, АТ «ОТП Банк» визнав строк повного повернення кредиту таким що настав, та розпочав процедуру досудового врегулювання проблемної заборгованості, здійснюючі телефонні дзвінки, письмові повідомлення про необхідність сплати простроченої заборгованості. Але вимоги АТ «ОТП Банк» щодо погашення простроченої заборгованості за Кредитним договором Відповідачем були проігноровані, а прострочена заборгованість не сплачена. Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором кредиту становить 70862,62 грн. З метою вирішення питання щодо сплати Відповідачем простроченої заборгованості за кредитним договором, позивач неодноразово телефонував та надсилав повідомлення з проханням здійснити оплату заборгованості, а також надіслав відповідачу вимогу про погашення простроченої заборгованості. Відповідач всі звернення проігнорував, вимогу не задовольнив, погашення простроченої заборгованості не здійснив, чим грубо порушив права позивача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 2011190264 від 07.09.2015 року в сумі 70862,62 грн.. Проти задоволення зустрічного позову заперечує з наступних підстав. По-перше, оскільки [PERSON] обмежено дієздатною або недієздатною судом не визнавалась, тому правових підстав не виконувати свої зобов'язання за кредитним договором у відповідача не має. По-друге, той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї. Представник відповідача та заявника, окрім своїх міркувань - не надав жодного доказу,що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї. Окрім того, згідно п. а) Згоди-дозволу на обробку персональних даних від 07.09.2015 р., до кредитних договорів, підписанням цього документу позичальник заявляє, гарантує та підтверджує, що він діє за згодою другого з подружжя на укладання та виконання Договору (в тому числі отримання кредиту). Також в Анкетах-Заявах на отримання кредитів від 07.09.2015 р., окрім номеру свого особистого мобільного телефону, [PERSON] вказала стаціонарний номер телефону [NUMBER] за їх з чоловіком спільною адресою проживання. Отже в її сім'ї знали про укладення нею кредитних договорів, не від кого з членів сім'ї ця інформація не приховувалась. Таким чином кредитні договори були укладені на споживчі цілі сім'ї [PERSON]. По-третє, представник заявника в абзаці 3 аркушу 3 зустрічної заяви зазначає, що [PERSON] не було надано можливості звернутися до інших надавачів банківських послуг за отриманням кредитів. На сьогоднішній день на території України надають свої послуги аж 88 банків. Відповідач має можливість звернутися в будь-який банк за отриманням кредиту. [PERSON] знадобилися гроші і з метою позичити їх вона вирішила звернутися саме до АТ «ОТП Банк» та надала для цього всі необхідні документи. АТ «ОТП Банк» розглянув заяву відповідача та надані до неї документи і прийняв рішення надати [PERSON] кредитні гроші. Працівниками АТ «ОТП Банк» перед укладенням кредитних договорів було ознайомлено відповідача в письмовій формі з наявними саме в цьому банку формами кредитування та відмінностями між ними,у тому числі між зобов'язаннями споживача, перевагами та недоліками запропонованих схем кредитування, що підтверджується підписами [PERSON] на Інформаційних листках Умовах кредитування та Згодах-Дозволах на обробку персональних даних, які складають матеріали кредитних справ та були надані як докази до суду. Отже, з огляду на вищевказане, вважаємо, що Банком дотримано право споживача на свободу вибору кредитного продукту. Натомість відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов'язання, чим порушує права та законні інтереси Банку. По-четверте, щодо законних вимог про стягнення процентів та комісій за кредитними договорами, то наявність в кредитних договорах умови про сплату процентів за користування кредитами, комісійної винагороди за видачу кредиту та комісії за управління кредитом не є порушенням прав Позичальника, а є платою за користування коштами Банку, що відповідає українському та міжнародному законодавству в банківській сфері. По-п'яте, відповідач при укладенні кредитних договорів, був ознайомлений з їх умовами та змістом. І тому зараз стверджувати, що відповідача ввели в оману - як мінімум некоректно. По-шосте, щодо правомірності реструктуризації (рефінансування) кредиту, то Банком дотримані вимоги законодавства України. Натомість [PERSON] не виконує взяті на себе кредитні зобов'язання та порушує майнові інтереси Банку. По-сьоме, Банк виконав свої зобов'язання за Договорами та надав кредитні кошти [PERSON] Натомість Відповідач в порушення закону, не виконує свої обов'язки за Договорами та не сплачує щомісячні платежі по кредитам, внаслідок чого склалась заборгованість за кредитними договорами. Цю заборгованість [PERSON] принципово не сплачує, оскільки вважає, що зможе уникнути виконання своїх кредитних зобов'язань завдяки своєму представнику, який підшукує варіанти обійти закон. Такі дії Відповідача є неправомірними. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просить суд відмовити в задоволенні позову та задовольнити позов 3-ої особи. Представник 3-ої особи [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та подав від неї позов про визнання недійсними кредитних договорів посилаючись на те, що по-перше, [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання договору кредиту, оскільки відсутня письмова згода її чоловіка. По-друге, кредитний договір був укладений з порушенням діючого законодавства, так як була порушена умова доступності, оскільки договір про надання споживчого кредиту і особливо додатки до нього та інформаційний листок про умови кредитування, а також нав'язані договори про страхування надруковані надзвичайно дрібним шрифтом. Сам договір складений таким чином, що важко зрозуміти його структуру та прочитати усі положення. Співробіниками банку при укладенні договору з [PERSON] були нав'язані договори добровільного страхування життя та договір добровільного страхування майна громадян, угода про надання пакету «Ok Lock» та договір добровільного страхування майна держателя платіжної картки. Через великий обсяг документів [PERSON] не мала можливості ознайомитися з усіма умовами усіх договорів. Крім цього, договір про надання споживчого кредиту був укладений з застосуванням нечесної (агресивної ) підприємницької практики. [PERSON] чесно виконувала умови договору і сплатила 19395 грн. Але вона втратила роботу і, як наслідок, можливість виконувати обов'язки за договором. За проханням [PERSON] банк запропонував їй реструктуризацію заборгованості. Користуючись тим, що [PERSON] не є спеціалістом банківського права, захисту прав споживачів та з права взагалі, ввело в оману та замість обрання вичерпного переліку зазначених законом шляхів проведення реструктуризації змусило під загрозою санкцій та судового стягнення підписати ще два договори. Так, 08.05.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту на суму 48232 грн. 09 коп. Крім цього, 16.09.2014 року ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] знову був укладений договір споживчого кредиту на суму 55151 грн. 20 коп. Фактично в результаті такої реструктуризації [PERSON] мала сплачувати банку щомісячно 3963 грн. 76 коп., що на 145 грн. 95 коп. більше. 07.09.2015 року [PERSON] знову укладає з банком договір кредиту, відповідально до якого вона повинна повернути банку 50338 грн. Всі ці договори насправді є одним правочином, укладеним 28.11.2013 року, а всі наступні договори лише змінювали умови правочину. Всі ці правочини мають грубі порушення законодавства, а саме: відсутність письмовї згоди чоловіка, надзвичайно малий шрифт, що робить інформацію про умови договору недоступною; порушення прав споживача на свободу вибору продукції; встановлення платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. За таких обставин, просить суд визнати недійсними договори про надання споживчого кредиту № 2006956923 від 28.11.2013 року, № 2008701134 від 08.05.2014 року, № 2008701088 від 08.05.2014 року, № 2009367652 від 16.09.2014 року, № 2009367663 від 16.09.2014 року, № 2011190141 від 07.09.2015 року та № 2011190264 від 07.09.2015 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, який одночасно є представником 3-ої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2006956923 від 28.11.2013 року, згідно якого вона отримала споживчий кредит загальною сумою 99985 грн. (а.с.142-146). В подальшому між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було декілька разів переукладеного договір споживчого кредиту. (а.с.168-172, 177-181, 196 -197, 202-203,228-230,235-237). Останній договір, який було переукладено, це договір № № 2011190264 від 07.09.2015 року (а.с.235-237). . Згідно з умовами Кредитного договору № 2011190264 від 07.09.2015 року АТ «ОТП Банк» надав [PERSON] кредит на принципах поворотності, платності, строковості, у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 57059,82 грн, з кінцевим строком погашення по 07.09.2020 року. Відповідач виконував взяті на себе зобов'язання з істотним порушенням умов Кредитного договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості за Кредитним договором в сумі 26835 грн. 01 коп. Станом на 29.03.2017 року заборгованість за договором кредиту становить: сума не простроченого тіла кредиту - 42786 грн. 14 коп.; сума не прострочених відсотків за користування кредитом по договору - 1241 грн. 47 коп.; загальна заборгованість 26835 грн. 01 коп., а всього 70862 грн. 62 коп. Станом на 20.06.2017 року заборгованість становить 77133 грн. 03 коп., яка скаладється з заборгованості за тілом кредиту - 56 486 грн. 25 коп., заборгованості за процентами - 5 грн. 25 коп. та заборгованосмтів за комісією - 20641 грн. 53 коп. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Станом на день зверення до суду, 29.03.2017 року, заборгованість відповідача перед банком становить 70862 грн. 62 коп. В подальшому позивачем Стосовно позовної заяви 3-ої особи суд прийшов до наступного, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком ( ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 Постанови за № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше). В момент підписання кредитного договору позивачка отримала його примірник. Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України ). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із вищезазначеного кредитного договору, між позивачкою та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договром, а також порядку сплати кредиту, доказів того, що умови кредитного договору є несправедливими для пизивача надано не було, оскільки при підписанні даного договру [PERSON] ознайомилася з його умовами. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами. Крім того, не заслуговують на увагу пояснення представника 3-ої особи, [PERSON] в тім, що банк не дав можливості відповідачу перед укладенням кредитного договору можливості ознайомитися з умовами усіх договорів, що договори, додатки до них надруковані надзвичайно дрібним шрифтом, а сам договір складений таким чином, що важко зрозуміти його структуру та прочитати положення , як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін. Підписавши вищезазначений кредитний договір відповідач у повному обсязі погодилася з його умовами, в тому числі і істотними. Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що перед укладенням спірного кредитного договору відповідач була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчать її підписи на даних умовах (а.с.12-13). Крім того, відповідачем заповнена та підписана анкета - заява (а.с. 14, 15) на отримання кредиту, яка також містить інформацію про ознайомлення відповідача із основними умовами надання кредиту та те, що вона усвідомлює, що якщо вона буде не в змозі здійснити платежі або виконати будь - яке з вимог, зазначених в кредитному договорі, який може бути укладений з нею банком в майбутньому, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту і оплати нарахованих відсотків. Стосовно відсутності згоди одного з подружжя, а саме [PERSON], на укладення договору кредиту, суд не приймає вказану обставину як підставу для визнання недійсним кредитного договору, оскільки кредитний договір не є договором з розпорядження майном подружжя, а отже, положення ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту та, відповідно, для укладення договору кредиту закон не вимагає отримання згоди іншого з подружжя Таким чином, доводи представника 3-ої особи [PERSON], що оспорювані договори були укладені з порушенням діючого законодавства, суд вважає необґрунтованими. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, представником 3-ої особи не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання правочину (кредитного договору) недійсним. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч.2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як роз'яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При укладенні договорів позивач як споживач не скористався своїм правом передбаченим ч. 6 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", згідно з якою мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, а також не звертався до кредитора за розясненням положень договору, які були йому не зрозумілі, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору. Таким чином, представником 3-ої особи [PERSON] не доведено умисел у діях однієї зі сторін правочину - ПАТ «ОТП Банк» ввести відповідача в оману щодо обставин, які випливають з кредитного договору, як не доведеним є і факт порушення банком укладенням кредитного договору на умовах, обраних самим позивачем, його прав, як споживача банківських послуг. Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України не підлягає визнанню недійсним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, враховуючи те, що станом на день подання позовної заяви до суду відповідач за основними позовними вимогами не виконала взяті на себе зобов'язання із повного погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором, чим порушено умови договору, щодо строків повернення кредиту, а також сплати відсотків, що призвело до утворення заборгованості, суд прийшов до висновку про задоволення первісних позовних вимог та про відмову у позові 3-ої особи. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved