Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати втраченим права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] відповідача [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 4290 він є власником квартири [ADDRESS], право власності зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2008 року. Використовувати зазначену квартиру для проживання, позивач, як власник, передав у користування своїй доньці - [PERSON], яка разом зі своєю родиною - чоловіком [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] не мали постійного місця проживання (винаймали житло у сторонніх осіб) та потребували поліпшення житлових умов, вони й зареєстрували своє місце проживання у належній позивачу квартирі [ADDRESS]. У 2010 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було припинено, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу з відповідним актовим записом в Книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 286 від 22 вересня 2010 року, видане Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 24 вересня 2010 року. Після припинення шлюбу донька позивача зі своєю малолітньою донькою залишилися проживати у належній [PERSON] квартирі, а [PERSON] вивіз усе належне йому майно із квартири та змінив своє місце проживання, яке на даний час не відоме. Також позивач зазначив, що за надані комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS], він сплачує самостійно не зважаючи на реєстрацію за даною адресою відповідача. В зв*язку з чим, позивач вважає що наявність реєстрації відповідача в квартирі, яка належить йому на праві власності і в якій відповідач фактично не проживає, порушує його право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належною йому власністю, тому просить суд визнати втраченим права користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] відповідача [PERSON]. У судове засідання позивача [PERSON], не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, якою підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, справу просив розглядати за його відсутності, проти постановлення по справі рішення в його відсутності та постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], відповідно до правил ст.74 ЦПК України, неодноразово поштою викликалася у судове засідання за наявними у справі даними про її місце проживання, однак всупереч своїх процесуальних обов'язків повістки не отримувала і при цьому ніяких заяв щодо зміни свого місця проживання до суду не надав, що свідчить про його відсутність за цією адресою, внаслідок чого за змістом абз. 5 ч.5 вказаної статті ЦПК України вважається, що судова повістка вручена йому належним чином. Тому суд, у світлі вимог ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" і положень ст.157 ЦПК України, для забезпечення належного балансу процесуальних прав та обов'язків сторін у справі вважає за можливе розглянути позов за відсутності відповідача. Третя особа - [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, пояснила обставини зазначені у позові, просила суд винести рішення суду та задовольнити позовні вимоги. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши третю особу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч 3 ст. 10, ч 2 ст.59, ч 1, ч 4 ст..60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 4290 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17334209, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується відомостями адресно - довідкового підрозділу ГУДМС, УДМВС України в Харківській області, станом на 5 вересня 2014 року відповідача по справі [PERSON], [INFO] в м. Харкові та Харківській області не зареєстрований.. У ході розгляду справи було встановлено, що позивач в 2009 р. враховуючи близькі стосунки його доньки [PERSON] з відповідачем [PERSON], який є їй чоловіком, для подальшого сумісного мешкання, надав у користування своїй доньці та її сім*ї, які не мали постійного місця проживання, спірну квартиру. У зв'язку з цим 25.09.2009 року було зареєстровано місце проживання відповідача в зазначеній квартирі. 22 вересня 2010 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було припинено, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу з відповідним актовим записом в Книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 286 від 22 вересня 2010 року, видане Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 24 вересня 2010 року. Суд приймає пояснення позивача згідно заявлених вимог та третьої особи у судовому засіданні, яка пояснила, що відповідач, після розірвання шлюбу виїхав з квартири та до теперішнього часу його місце перебування не відоме. Згідно відповіді Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 10.12.2014 р. № 59/19584, згідно ІПС «Факт», гр. [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою [ADDRESS], до Фрунзенського РВ з будь якими заявами та повідомленнями не звертався. Згідно відповіді КЗОЗ «Харківської Міської поліклініки № 3» від 21.10.2014 р. № 563, [PERSON] [INFO], який мешкає за адресою: [ADDRESS], на диспансерному обліку в поліклініці не знаходиться, за медичною допомогою не звертався, медична документація відсутня. Крім письмових доказів факт не проживання відповідача [PERSON], також підтверджуються поясненнями позивача, викладені в позовній заяві, що відповідач в квартирі не проживає з вересня 2010 року по теперішній час, речі його відсутні, реєстрацію відповідачу позивач надав для мешкання всієї сім*ї - доньки, відповідача та малолітньої дитини, але в вересня 2010 стосунки у доньки позивача з відповідачем обірвалися, шлюб розірвано та на даний час він фактично не проживає. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] [INFO], з 2010 року по теперішній час в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає, квартиру звільнив та втратив інтерес до цього житла, оплату за квартирні та комунальні послуги не вносить, не цікавиться квартирою, речей його в квартирі не має. Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім*ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач в спірному жилому приміщенні не проживає більше року, а навіть понад три роки, квартплату за оплату за комунальні послуги не сплачує, за місцем реєстрації медичні послуги не отримує, ні яким чином не користується своїм правом користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до ст..ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Способом захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання судом цього права. Таким чином, оцінюючи в сукупності отримані докази у судовому засіданні, суд находить достовірно встановленим, що відповідач більше року без поважних причин в спірному жилому приміщенні не проживає, в зв'язку з чим, суд вважає, що він втратив право користування спірним жилим приміщенням за адресою [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved