Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на житлового будинку, придбаного під час шлюбу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28.08.1999 року ним було укладено шлюб з [PERSON] та 27.04.2012 року у відповідності до рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області шлюб між подружжям було розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме 17.12.2003 року за договором купівлі-продажу житлового будинкку серії ВВА №272543, [PERSON] за особисті кошти придбав житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується тим, що на час знайомства та перебування у шлюбі відповідач [PERSON] ніде не працювала, не мала будь-якого доходу, майна та проживала в будинку батьків [PERSON] Одночасно на час передування позивача у шлюбі, він також мав доходи від підприємницької діяльності. Оскільки відповідач не визнавала факту придбання житлового будинку за особисті кошти позивача він вимушений був звернутись до суду. Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, представник позивача через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, заявлені вимоги підтримав, та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, подала до суду заяву про слухання справи без її участі, заявлені вимоги визнала в повному обсязі. Представник третьої особи: Луполовської сільської ради в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, заявлені вимоги визнає в повному обсязі. Якщо всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає можливим здійснити судовий розгляд на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає вимогам ч. 3ст. 211 ЦПК України, та враховуючи визнання позову відповідачем ухвалити рішення по справі, що передбачено ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 28 серпня 1999 року Позивач та Відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. 27 квітня 2012 року рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області справа №1122/593/12 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 15). За час перебування у шлюбі, а саме 17.12.2003 року за договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами серії ВВА №272543, позивач [PERSON] за особисті кошти придбав житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Вказаний житловий будинок був оформлений на позивача. Згідно зіст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу Україниможе бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об"єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що житловий будинок з надвірними спорудами позивач придбав за особисті кошти та відповідач на час розгляду справи про ти цього факту не заперечує, вона є її особистою приватною власністю відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

Outcome: approved