Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про розподіл житлового будинку колишнього колгоспного двору. В обгрунтування заявлених вимог посилаються на те, що 17 квітня 1974 року між [PERSON] (дошлюбне прізвище Кокоріна) [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час обидві доньки вже є повнолітніми і мають власні сімї. Позивачка з відповідачем вже не проживають як одна сімя, однак шлюб між ними не розірвано. За час подружнього життя вони спільно з чоловіком збудували житловий будинок № 71 на вул. Ленінській у с. Сатиїв. 25 жовтня 1987 року Виконавчим комітетом Дубнівської районної ради народних депутатів Ровенської області було видано свідоцтво про право особистої власності на згадане домоволодіння. Вулиця «Ленінська» в подальшому була перейменована на вулицю «Миру», що підтверджується довідкою виконкому Сатиївської сільської ради від 11.07.2016. У свідоцтві вказано, що будинок належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. В даному випадку прізвище чоловіка було записане без мякого знака «Сенчук», хоча правильне написання його прізвища «Сеньчук», адже саме так воно записане в паспорті відповідача, свідоцтві про укладення шлюбу, свідоцтвах про народження дітей, довідках, що видавалися сільською радою відносно майна та складу сімї. Станом на 15.04.1991 року до членів сімї входили не лише позивачка з відповідачем, але й їх неповнолітні діти. Отже, вони також стали членами колгоспного двору і належать до його співвласників. До 15 квітня 1991 року право на частку в майні колгоспного двору ніхто з позивачів не втратив. Це означає, що на даний час всі вони є співвласниками вищезгаданого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами і це майно належить всім на праві спільної сумісної власності. Тобто, окрема частка кожного у праві власності на згадане майно залишається не визначеною. Добровільно поділити будинок за договором між співвласниками відповідач не бажає. Згідно зі ст. 121 ЦК Української РСР при відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору. Згідно з ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Тому, без перетворення спільної сумісної у спільну часткову власність позбавлені можливості розпоряджатися своєю власністю. Визначити частки кожного із співвласників у праві спільної власності на відповідний будинок в позасудовому порядку неможливо. Тому, змушені звернутись за вирішенням даного питання до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові. Її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив позов задоволити у повному обсязі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, подали заяви, згідно яких просять справу розглядати у їхню відсутність та позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що згідний на розподіл будинку між ним та дружиною, однак вважає, що діти не мають права на частку. Суд, проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 квітня 1974 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-ГЮ №281893 (а.с.11). У шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.12). На даний час обидві доньки вже є повнолітніми і мають власні сімї, зміна прізвища [PERSON] на «Миронець» підтверджується свідоцтвом про одруження, а зміна прізвища [PERSON] на «Мартинюк» підтверджується рішенням про розірвання шлюбу (а.с.13,14). 25 жовтня 1987 року Виконавчим комітетом Дубнівської районної ради народних депутатів Ровенської області було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння № 71 на вул. Ленінській у с. Сатиїв, у свідоцтві вказано, що будинок належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с.15). Даний житловий будинок побудовано спільно позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] за час подружнього життя, що ніким не оспорюється. Вулиця «Ленінська» в подальшому була перейменована на вулицю «Миру», що підтверджується довідкою виконкому Сатиївської сільської ради від 11.07.2016 (а.с.16). Прізвище чоловіка позивачки відповідача, було записане без мякого знака «Сенчук», хоча правильне написання його прізвища «Сеньчук», що підтверджується записом в паспорті відповідача, свідоцтві про укладення шлюбу, свідоцтвах про народження дітей, довідках, що видавалися сільською радою відносно майна та складу сімї (а.с.11,12). Згідно з п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у звязку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в звязку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Судом встановлено, що було допущено помилку при виготовленні свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, яке видано на ім'я [PERSON] замість вірного [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В даному випадку будинок належав колгоспному двору, тому має ділитися за спеціальними правилами. Згідно з пп. «а» п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 120 діючого раніше Цивільного кодексу Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. За змістом ст. 123 ЦК Української РСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобовязаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно зі ст. 121 ЦК Української РСР при відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору. Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. За змістом ст. ст. 370, 372 ЦК України у разі виділу частки із майна чи поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Станом на 15.04.1991 року до членів сімї колгоспного двору, головою якого є [PERSON] за адресою вул. Ленінська, 71 в с.Сатиїв входили позивачка [PERSON], відповідач [PERSON], а також їхні неповнолітні діти. Отже, вони також стали членами колгоспного двору і належать до його співвласників. До 15 квітня 1991 року право на частку в майні колгоспного двору ніхто з них не втратив. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд прийшов до висновку, що в даному випадку необхідно захистити права позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнати їх співвласниками майна колишнього колгоспного двору з часткою у спільному майні колгоспного двору у розмірі ? частини. На підставі ст. ст. 120, 123 ЦК Української РСР, ст. ст. 16, 317, 319, 369, 370, 372 ЦК України,

Outcome: approved