Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS] Бериславського району Херсонської області, шляхом зняття з реєстраційного обліку, у якому посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 23.09.1996 року є власником житлового будинку [ADDRESS] Бериславського району Херсонської області. Відповідач у домоволодінні не проживає з 2011 року Участі в утриманні житлового будинку в належному технічному та санітарному стані не приймає У добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS] Бериславського району Херсонської області, шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позивач у судовому засіданні на задоволені позову наполягала. Відповідач у судовому засіданні позов визнала. Представник третьої особи підтримав сторони. Відповідно до ст.174 ЦПК України та п.24 постанови №2 пленуму Верховного суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, яке й означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] Бериславського району Херсонської області. належить позивачці на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.09.1996 року №3634 та домовою книгою (а.с.4-7). Судом встановлено, що [PERSON], не проживає у даном будинку з 2011 року, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі у його утриманні, використовує будинок для реєстрації. Громадянин має бути зареєстрований за місцем свого фактичного проживання, тобто вказане житло перестало для відповідача бути місцем проживання. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім»ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Виникнення права особи на користування житлом та обсяг, цих прав залежить від наявності у особи, із згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Внаслідок створених відповідачем перешкод, позивач позбавлена охоронюваного законом права користування житловим будинком. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ч. 2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 7, 11 ЗУ „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Суд вважає за необхідне, оскільки відповідач не має ніяких юридичних прав на належний позивачу будинок і безпідставно перешкоджає останній у здійснені нею законного права на володіння, користування та розпорядження будинком, визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає підлягають стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати, які полягають у сплаті судового збору. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391, ЦК України

Outcome: approved