Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № KF46613 від 21.01.2008 у розмірі 273 418,44 гривні та судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що 21.01.2008 між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № KF46613, відповідно до умов якого, з урахуванням умов додаткових угод, в т.ч. від 10.10.2016 та 07.11.2016, позивач надав, а відповідіач отримав кредит у сумі транш 1 - 25 000 доларів США, транш 2 - 407 439 грн., транш 3 - 135 813 грн., із терміном погашення не пізніше 21.01.2023. Виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором забезпечується іпотекою квартири за адресою: [ADDRESS] . У якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № KF46613 від 21.01.2008 з [PERSON] укладено Договір Поруки № KF46613-S від 22/07/2013, згідно якого у випадку порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Банком виконано свої зобов`язання за кредитним договором та видано відповідачу обумовлені суми коштів, проте останній не виконує належним чином взятих на себе зобов`язань. Загальний розмір заборгованості по траншу 2, станом на 26.02.2020 становить 273 418, 44 грн., з яких: 264 195, 20 грн.- заборгованість по тілу кредиту, 7892,99 грн.-заборгованість по відсотках, 1 330,25 грн. - пеня на суму простроченої заборгованості за період з 26.08.2019 по 26.02.2020. Дану суму позивач просить стягнути у примусовому порядку солідарно з відповідачів. Ухвалою суду від 17.03.2020 заява прийнята до розгляду і відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17.03.2020 відмовлено у клопотанні про забезпечення позову. Ухвалою суду від 15.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 02.07.2020 відмовлено представнику позивача у прийнятті заяви про уточнення позову зі збільшеними позовними вимогами. 29.10.2020 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано додаткові пояснення по справі, які долучені до матеріалів справи, згідно яких вказує, що позовні вимоги не визнає з наступних підстав. Зокрема, звернення позивача щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором є передчасним, оскільки на момент звернення до суду є чинним кредитний договір який викладено в новій редакції згідно додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 07.11.2016. Згідно п.8.3 вищезазначеної угоди позичальник зобов`язується повернути банку кредит з періодичністю та в розмірах визначених в розділі 1 кредитного договору та відповідно до графіку з урахуванням пільгового періоду щодо погашення кредиту, якщо такий встановлений кредитним договором. Якщо графік не укладений між сторонами, позичальник зобов`язується повернути банку кредит не пізніше кінцевої дати повного виконання боргових зобов`язань. Оскільки відсутній графік погашення кредиту до кредитного договору, який укладений в редакції від 07.11.2016, відповідно у позичальника виникає обов`язок повернення кредиту не пізніше кінцевої дати повного виконання боргових зобов`язань. Кінцевою датою виконання боргових зобов`язань є 21.01.2023, відповідно така дата ще не настала, а відтак позов від 13.03.2020 є передчасним. Крім цього, відповідно до п.12.1.8 умов кредитного договору банк має право незалежно від інших положень кредитного договору вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині за умови обставин, які перелічені у даному пункті договору. Таке виконання боргових зобов`язань повинно бути здійснене позичальником протягом 60 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку, але в будь-якому разі не пізніше 75 календарних днів з дня направлення банком відповідного повідомлення позичальнику. Як вбачається із матеріалів справи, позивач 27.12.2019 направляв повідомлення-вимогу відповідачу, однак така вимога залишилась останнім не виконаною, оскільки [PERSON] не укладав 10.10.2016 кредитного договору № KF46613 980 2, № KF46613 980 3 і кредит в сумі 534252 грн. не отримував. Вимоги з іншим змістом відповідач не отримував. Щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, то такий не може прийматись судом до уваги, оскільки з його змісту вбачається що це є розрахунком заборгованості за кредитним договором № KF46613 980 2 від 10.10.2016, однак судом розглядається позов щодо виконання зобов`язань за кредитним договором № KF46613 від 21.01.2008. Відповідно позивачем не надано належних доказів щодо наявної заборгованості та її розміру. Крім цього, звертає увагу суду на те, що позивач у своїх розрахунках зазначає відсоткову ставку за період з 01.02.2017 по 28.02.2017 та у період з 01.08.2017 по 26.02.2020 у розмірі 19 % річних, однак такий розмір відсоткової ставки відсутній в умовах кредитного договору KF46613 від 21.01.2008, а відтак суперечить таким умовам. Просить відмовити у задоволенні позову. 26.11.2020 від представника позивача [PERSON] надійшли письмові заперечення на письмові пояснення представника відповідача, які долучені до матеріалів справи. Представник позивача [PERSON] , діючи згідно довіреності, позов підтримав, просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засідання позов заперечив, надав пояснення, аналогічні відзиву. Відповідач [PERSON] за викликом суду не прибула, повідомлялась належно, відзив не надала, про причини неявки суд не повідомила. Суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності. Вислухавши вступні слова представника позивача та представника відповідача, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов`язальних правовідносинах. 21.01.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № KF 46613, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США строком на 15 років, кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 21.01.2023. Позичальник зобов`язався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 12% річних щомісяця згідно з графіком, а у випадку виникнення заборгованості, відсотки складатимуть 15% річних. Отримання коштів сторонами не заперечується та підтверджується заявами на видачу готівки № 261_3 від 21.01.2008 та № 218_17 від 30.01.2008. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21.01.2008 між ВАТ «Електрон Банк» та відповідачами укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі, як власники, надали в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,8 метрів квадратних, житлова - 50,9 метрів квадратних. Крім цього, в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та [PERSON] 22 липня 2013 року укладено договір поруки № KF 46613-S, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № KF 46613 від 21.01.2008. 10.10.2016 між сторонами укладено додаткову угоду №KF46613_980 до кредитного договору, згідно якої банк надає відповідачу [PERSON] строковий кредит у сумі транш 1- 25 000 доларів США, транш 2- 407439 грн., транш 3-135813 грн., із терміном погашення не пізніше 21.01.2023. Цільове призначення кредиту - транш 1 - на купівлю нерухомості, транш 2 і транш 3 - на погашення існуючої заборгованості позичальника за кредитним договором за кредитом в доларах США. Позичальник зобов`язується повністю погасити існуючу заборгованість за кредитним договором в доларах США, в тому числі за кредитом, процентами, комісіями та іншими платежами не пізніше 10.10.2016. У зв`язку із укладенням даної додаткової угоди, 10.10.2016 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № KF 46613/S-2. 07.11.2016 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої встановлено процентну ставку за кредитним договором, а саме транш1 -12 %, транш 2-з 10.10.2016- 18 %, транш 3 - з 10.10.2016 -0,0001 річних та додаткову угоду № 1 до договору поруки № KF 46613/S-2. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості, випискою по особовому рахунку позичальника, проте відповідач не належним чином виконує умови договору, який як позичальник зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти на користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно кредитного договору, й погасити всю суму кредиту у визначений договором строк. Відповідач відповідно до умов Кредитного договору засвідчив, що всі умови кредитного договору та додаткових умов йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати. Крім цього, вбачається, що всі додаткові угоди укладені в присутності поручителя [PERSON] та нею засвідчені. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів. Як встановлено в ході судового розгляду справи відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає всю суму кредиту згідно вимогами Кредитного договору. Позивачем на виконання умов кредитного договору 27.12.2019 надсилалися боржникам рекомендовані листи з повідомленням про вручення щодо існуючої заборгованості й необхідністю погасити вказаний борг, проте дані повідомлення відповідачами залишено без уваги та виконання, сума боргу залишилась незмінною. Судом також встановлено, що відповідач належним чином ознайомлений зі змістом кредитного договору, що засвідчується його особистим підписом; його умови ним не спростовуються. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Станом на 26.02.2020 заборгованість відповідачів перед банком становить 273 418, 44 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 264 195, 20 грн., заборгованість по відсотках - 7892,99 грн., пеня на суму простроченої заборгованості за період з 26.08.2019 по 26.02.2020 - 1 330,25 грн. Суд погоджується з доводами представника відповідача проти позову в частині обрахунку відсотків та вважає, що у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів відсотків слід відмовити з наступних підстав. З поданих розрахунків заборгованості, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що позивачем при здійснені розрахунку заборгованості по відсотках за період з 01.02.2017 по 28.02.2017 та у період з 01.08.2017 по 26.02.2020 зазначено відсоткову ставку у розмірі 19 % річних. Однак, як вбачається із укладеного 21.01.2008 кредитного договору № KF 46613 між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та відповідачем [PERSON] банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США строком на 15 років, кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 21.01.2023. Позичальник зобов`язався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 12% річних щомісяця згідно з графіком, а у випадку виникнення заборгованості, відсотки складатимуть 15% річних. 07.11.2016 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої встановлено процентну ставку за кредитним договором, а саме транш1 -12 %, транш 2-з 10.10.2016- 18 %, транш 3 - з 10.10.2016 -0,0001 річних та додаткову угоду № 1 до договору поруки № KF 46613/S-2. Таким чином, даний розрахунок по відсотках з відсотковою ставкою 19 % річних не може братись судом до уваги, а відтак у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по відсотках слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, представника відповідача, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із тіла кредиту по другому траншу з розміром пені є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а взадоволенні вимоги про стягнення відсотків слід відмовити. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 4102 грн. стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі ст.ст. 6, 256, 257, 267, 526, 527, 530, 554, 627, 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved