Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним Іпотечний договір №8/2007/840-К/909-Н/1 від 11.04.2007 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 867, предметом якого є квартира №442, загальною площею 64,8 кв.м і житловою площею 38,5 кв.м., розташована в житловому будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Гідропаркова, буд. 1., скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки та запис про реєстрацію обтяження, а саме: обтяження у вигляді заборони відчуження, яке було накладено [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 11.04.2007 року і зареєстровано в реєстрі за №868 за Іпотечним договором №8/2007/840-К/909-Н/1 від 11.04.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 867 на нерухоме майно квартиру №442, загальною площею 64,8 кв.м і житловою площею 38,5 кв.м., розташовану в житловому будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Гідропаркова, буд. 1, скасувати арешт накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони його відчуження ВП №40671303 від 12.11.2013 року, накладений Ленінським відділом державної виконавчої служби дніпропетровського міського управління юстиції, та зареєстрований в реєстрі за №3339163, скасувати арешт накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони його відчуження ВП №44564597 від 01.09.2014 року, накладений Ленінським відділом державної виконавчої служби дніпропетровського міського управління юстиції, та зареєстрований в реєстрі за №6862024. В обґрунтування свого позову посилався на те, що зазначений вище Іпотечний договір укладений із суттєвим порушенням вимог законодавства. В судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій зазначив що свої позовні вимоги підтримує, просив позов задовольнити і розглянути справу без його участі. Представник відповідача у судове засідання у справі не зявлявся, про день та час його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомлялись. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 квітня 2007 року було укладено Іпотечний договір №8/2007/840-К/909-Н/1, предметом якого є нерухоме майно квартира №442, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гідропаркова, буд. 1, яка розташована в житловому будинку літ. А-9 та складається з 1-коридор, 2-комора, 3-кухня, 4,5-житлові, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, I-лоджія. Житловою площею 38,5 кв.м., загальною площею 64,8 кв.м. Згідно умов Іпотечного договору, останній укладався у забезпечення валютного зобовязання. Згідно із ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог ст.524 ЦК України, законодавцем визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть тільки визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Стаття 192 ЦК України зазначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У пункті 1 ст.3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч.3 ст.533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п.1 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобовязує банки отримувати індивідуальні ліцензії. Пунктом 4 ст.5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ. Тобто, згідно п.1.5. Положення, для здійснення валютних операцій в рамках спірних Договорів, а саме використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Згідно ч.5 ст.5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у Банка на момент укладення Договору індивідуальна ліцензія, яка видається НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу за спірним Договором, була відсутня. Валютні зобовязання суперечать приписам ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, тому що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що у даному випадку місця не має. Використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Крім того, згідно п.1.3 ст.1 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про валютний контроль» від 8 лютого 2000 року N 49 Використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Згідно підпункту «г» п.4 ст.5 Декрету КМУ встановлено, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Резиденти України можуть розраховуватись між собою на території України в іноземній валюті тільки за наявності індивідуальної ліцензії НБУ у одного з них. Пунктом 1.11 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, зазначено, що валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отриманої як кредит (позика). Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору, що обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що при укладені спірного Іпотечного договору 11 квітня 2007 року було допущено суттєві порушення, а саме: Іпотечний договір укладався у забезпечення валютного зобовязання. Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з п.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги те, що при укладенні іпотечного договору були допущені суттєві порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недійсність оспорюваного Іпотечного договору. При цьому підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки та запис про реєстрацію обтяження, а саме: обтяження у вигляді заборони відчуження, яке було накладено [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 11.04.2007 року і зареєстровано в реєстрі за №868 за Іпотечним договором №8/2007/840-К/909-Н/1 від 11.04.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 867 на нерухоме майно квартиру №442, загальною площею 64,8 кв.м і житловою площею 38,5 кв.м., розташовану в житловому будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Гідропаркова, буд. 1, скасування арешту накладеного постановою про арешт майна та оголошення заборони його відчуження ВП №40671303 від 12.11.2013 року, накладеного Ленінським відділом державної виконавчої служби дніпропетровського міського управління юстиції, та зареєстрованого в реєстрі за №3339163, скасування арешту накладеного постановою про арешт майна та оголошення заборони його відчуження ВП №44564597 від 01.09.2014 року, накладеного Ленінським відділом державної виконавчої служби дніпропетровського міського управління юстиції, та зареєстрованого в реєстрі за №6862024. На підставі викладеного,

Outcome: approved