Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] в грудні 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником автомобіля марки «ЗАЗ Деу», моделі TF699Р (ланос), 2007 року випуску, шасі (кузов,рама) [NUMBER], р/н [NUMBER]. 08.12.2011 року вона передала відповідачеві під викуп вказаний вище автомобіль, про що сторонами було укладено відповідний договір. Відповідно до умов договору, відповідач взяв на себе зобов»язання здійснювати оплату за користування автомобілем в розмірі 4 800 грн. на місяць протягом 15 місяців. Таким чином, сторонами було погоджено вартість автомобіля в розмірі 72 000 грн., які відповідач зобов»язався виплатити протягом 15 місяців з моменту укладення договору. Проте, відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов»язань, оплату за переданий нею автомобіль не вносить, навіть не повідомляє про його місцезнаходження. Такі неправомірні дії відповідача порушують умови укладеного договору та її законні інтереси на отримання оплати за автомобіль, просила про стягнення з відповідача на її користь суму заборгованості в розмірі 72 000 грн., а також судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка уточнила вимоги позову та просила суд про стягнення з відповідача на її користь 52 800 грн. заборгованості, що виникла в зв»язку з невиконанням відповідачем умов договору. Зазначила, що відповідач ухиляється від зустрічей, де на даний час знаходиться її автомобіль вона не знає, зі слів відповідача їй відомо про те, що її транспортний засіб побував у дорожньо-транспортній пригоді. Представник позивача підтримав пояснення своєї довірительки та вимоги позову та просив суд про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ст. 224 ЦПК, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі, визнавши причину неявки до суду відповідача не поважною. Вислухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки «ЗАЗ Деу», моделі TF699Р (ланос), 2007 року випуску, шасі (кузов,рама) [NUMBER], р/н [NUMBER] (а.с. 30). 08.12.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було посвідчено довіреність на представництво інтересів з експлуатації автомобіля «ЗАЗ Деу», що знаходиться на реєстрації у ВРЕВ-3 УДАІ в м. Києві з 02.09.2010 року, р/н [NUMBER] від імені [PERSON] на ім»я [PERSON] Ця довіреність була скасована заявою [PERSON] від 09.08.2012 року (а.с. 17). 08.12.2011 року вона передала відповідачеві під викуп вказаний вище автомобіль, про що сторонами було укладено відповідний договір (а.с. 18). Відповідно до умов договору, відповідач взяв на себе зобов»язання здійснювати оплату за користування автомобілем в розмірі 4 800 грн. на місяць протягом 15 місяців. Таким чином, сторонами було погоджено вартість автомобіля в розмірі 72 000 грн., які відповідач зобов»язався виплатити протягом 15 місяців з моменту укладення договору. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з протоколу допиту осіб від 03.12.2013 року відповідач [PERSON] допитувався старшим слідчим СВ ТВМ 2 Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві в якості свідка і давав покази про те, що між ним та позивачем складалась домовленість з приводу оренди її автомобіля «Деу Ланос», між ними було укладено договір оренди та позивачкою було видано довіреність відповідачеві на управління зазначеним вище автомобілем. Також, на запитання слідчого відповідач пояснював те, що перших чотири місяці він виконував в повному обсязі умови договору, потім не регулярно сплачував орендну плату за автомобіль, яким користувався, а в подальшому взагалі перестав її сплачувати. Повідомив, що автомобіль позивачки знаходиться в розбитому стані на штрафному майданчику у Вінницькій області. Крім того, позивачка повідомила слідчого про те, що з червня 2012 року відповідач взагалі не здійснює оплату за автомобіль. (а.с.37-42). Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачкою по справі в судовому засіданні було наведено суду докази того, що відповідач не виконав в повному обсязі умови договору, не здійснив оплати за оренду автомобіля в строки і в розмірі, що передбачені Договором, заборгованість у розмірі 52 800 грн. підлягає стягненню з нього в судовому порядку. Розрахунок заборгованості позивача суд вважає правильним. На підставі викладеного,

Outcome: approved