Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та згідно уточненої позовної заяви від 03.04.2017 року просив визнати строк виконання основного зобов'язання за договором про іпотечний кредит № 844-н, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 04.08.2006 року, який первинно встановлений 04.08.2026 року, таким, що змінений і настав 16.07.2010 року. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що АТ «Державний ощадний банк України» згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» змінило строк виконання зобов'язання за договором про іпотечний кредит № 844-н від 04.08.2006 року шляхом пред'явлення позичальнику [PERSON] вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року. Однак, АТ «Державний ощадний банк України» не визнає факт пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту, а відтак і правові наслідки, які настали після пред'явлення цієї вимоги, що зумовлює невизначеність в правовідносинах між позивачем та кредитором. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про те, що уточнену позовну заяву підтримує та просить розглянути справу за його відсутністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення проти позову в яких також просив справу розглядати за відсутністю представника Банку. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про те, що позовну заяву підтримує та просить розглянути справу за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.08.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 844-н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 37000 дол. США, зі сплатою 11,5% річних, строком користування до 04.08.2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, 04.08.2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір поруки № 1, згідно умов якого останній поручився перед банком солідарно та в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. На підставі положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ВАТ «Державний ощадний банк України» реалізувало своє право вимоги дострокового повернення кредиту шляхом пред'явлення [PERSON] вимоги про повне дострокове повернення кредиту. Відповідно до вимоги банку за № 28/4130 від 30.06.2010 року ВАТ «Державний ощадний банк України» вимагає повного дострокового повернення кредиту в сумі 30992,12 дол. США у тридцятиденний строк та зазначає, що у разі невиконання приведених вимог, банк звернеться до суду з позовом. В постанові у справі № 6-990цс15 від 27.01.2016 року Верховний Суд України зазначив, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов'язання й має пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України). Отже, строк виконання основного зобов'язання за договором про іпотечний кредит № 844-н від 04.08.2006 року, який первинно був встановлений 04.08.2026 року, був змінений після пред'явлення ВАТ «Державний ощадний банк України» вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року. З огляду на ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та правову позицію Верховного Суду України, яка була висловлена в приведеній вище постанові, з урахуванням того, що вказана вище вимога була отримана [PERSON] 16.07.2010 року, термін повернення кредиту вважається таким, що настав 16.07.2010 року. Після зміни строку виконання основного зобов'язання за договором про іпотечний кредит № 844-н від 04.08.2006 року пред'явленням вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року в позичальника [PERSON] виник обов'язок повернення кредиту в повному обсязі, а не частинами, як передбачається умовами кредитного договору, а саме графіком повернення кредиту, невиконання якого зумовлює набуття банком права на звернення до суду за захистом своїх прав на дострокове повернення кредиту. Крім цього, з моменту зміни строку виконання основного зобов'язання, тобто з 16.07.2010 року почав перебіг строк позовної давності та передбачений ст. 559 ЦК України шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя про виконання ним солідарного з позичальником обов'язку за кредитним договором. Згідно з положеннями частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В запереченнях на позовну заяву АТ "Державний ощадний банк України" посилається на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року, яким договір про іпотечний кредит № 844-н від 04.08.2006 року було визнано недійсним та зазначає, що вказане рішення вступило в законну силу, а відтак вимога про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року не підлягала виконанню. Однак, з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків, він не може бути зупинений, перерваний чи поновлений, а відтак підстави його пропущення для припинення суб'єктивного права кредитора та поручителя, в тому числі зазначені АТ «Державний ощадний банк України» в запереченнях на позовну заяву щодо відсутності підстав для виконання вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року у зв'язку з визнанням недійсним кредитного договору, жодного значення на мають. Саме така правова позиція зазначена Верховним Судом України в постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-6цс14. Крім цього, АТ «Державний ощадний банк України» в запереченнях на позовну заяву посилається на рішення апеляційного суду Одеської області від 26.01.2016 року (залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.11.2016 року), яким було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.10.2015 року, яким позову заяву [PERSON] про визнання поруки припиненою було задоволено та ухвалу Верховного Суду України від 13.01.2017 року, якою було відмовлено в допуску до провадження справи за позовом [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання поруки припиненою. АТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що у вказаних судових рішеннях суди дійшли висновку про те, що банк не мав правових підстав для пред'явлення позову до [PERSON] протягом шести місяців, як передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року кредитний договір був визнаний недійсним та вказує, що ці обставини мають преюдиційне значення відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Під обставинами, встановленими судовим рішенням законодавець розуміє фактичні обставини справи, зовнішні фактори (обставини реальної дійсності), які мали місце у певний період часу та характеризують правовідносини сторін, виявлене порушення, його особу, вид юридичної відповідальності, розмір завданих збитків або шкоди та інші дані, які становлять фактичну основу справи. Зазначені в приведених вище судових рішеннях твердження про неможливість звернення АТ «Державний ощадний банк України» до суду з позовом до [PERSON] у зв'язку з визнанням недійсним кредитного договору є висновками судів, які були покладені в основу ухвалених ними судових рішень та обґрунтовували їх, а не обставинами, встановленими судовим рішенням в розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а відтак преюдиційного значення вони не мають. Натомість, іншим рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/7034/16ц за позовом [PERSON] до АТ «Держаний ощадний банк України» у задоволенні позовних вимог про визнання вимоги такою, що не підлягає виконанню, відмовлено з посиланням на те, що вимога була направлена до постановлення судом рішення. Враховуючи, що у всіх зазначених вище рішеннях мова йде про одну і ту саму вимогу від 30.06.20110 року за № 28/4130, то слід зазначити, що суди дійшли прямо протилежних висновків щодо необхідності її виконання. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Крім цього, в запереченнях на позовну заяву АТ «Державний ощадний банк України» вказує, що ст. 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту цивільного права як визнання строку виконання основного зобов'язання таким, що змінений, а позовна заява не містить посилання на умову договору або вимогу закону, якою передбачений обраний спосіб захисту. Однак, такі доводи відповідача є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, про що зазначив Верховний Суд України в постанові від 12.06.2013 року у справі № 6-32цс13. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). Як було зазначено вище, після пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року строк виконання основного зобов'язання за договором про іпотечний кредит № 844-н від 04.08.2006 року був змінений, тобто кредитне зобов'язання було змінено в частині строку повернення кредиту. Правові наслідки такої зміни зобов'язання передбачені ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 4 ст. 559 ЦК України, а їх невизнання зумовлює невизначеність у праві. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2). У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В постанові у справі № 6-2981цс15 від 13.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Невизначеність у праві, на яку звертає увагу Верховний Суд України в аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України та приведеній вище постанові, як на наслідок його невизнання, полягає в тому, що кредитор такими діями ставить під сумнів правовий статус кредитного зобов'язання. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України (Вісник Верховного Суду України. - 2014. - № 8) Верховний Суд України зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Задоволення позовних вимог [PERSON] забезпечить захист його прав, зокрема права на виконання зобов'язання з огляду на правові наслідки, які настали після пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 28/4130 від 30.06.2010 року, усунувши при цьому невизначеність у праві, яка викликана поведінкою АТ «Державний ощадний банк України».

Outcome: approved