overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 28.08.2008 року в сумі 21846,40 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом - 8085,47 грн., дострокове стягнення кредиту в сумі 10631,24 грн., заборгованість за відсотками в сумі 2847,77 грн., заборгованість за підвищеними процентами в сумі 281,92 грн. Представник позивача просив про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі у судове засідання не зявились, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, заперечень проти позову не надали. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності учасників процесу, заочний розгляд справи. Обставини справи, встановлені судом. 28.08.2008 р. між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL73471 на суму 30100,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 38,6 % річних, строком 20.08.2015 року. Виконання зобов*язань по Кредитному договору забезпечуються договором поруки від 28.08.2008 року, укладеного з [PERSON] У відповідності до умов договорів поруки, поручителі відповідають перед кредитором в тому ж об'ємі, що і позичальник. Оскільки, відповідачі зобовязання за вказаним договором належним чином не виконали, в звязку з чим станом на 23.04.2014 року виникла заборгованість в сумі 21846,40 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом - 8085,47 грн., дострокове стягнення кредиту в сумі 10631,24 грн., заборгованість за відсотками в сумі 2847,77 грн., заборгованість за підвищеними процентами в сумі 281,92 грн. У відповідності до вимог ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами /з розстроченням/, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно бути виконано належним чином та в установлений строк, а згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити відсотки. Відповідно до ст. 553 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. За такого, суд приходить до всиновку, що позов підлягає задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також слід стягнути судові витрати у розмірі по 121,80 грн. з кожного.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно 5743 грн. 46 коп. боргу за неповернутим кредитом, процентів за користування кредитом та пені, а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. В обґрунтування вимог представник вказувала, що відповідачка [PERSON] 05 листопада 2013 року уклала з Кредитною спілкою "Партнер-Плюс" (далі Спілка) договір кредиту № 138-(К), за яким отримала 4000 грн. строком на 10 місяців. На забезпечення виконання договору позичальником, між Спілкою та [PERSON] було укладено договір поруки. Позичальник не виконувала свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків, тому їй було також нараховано 0,5 % пені за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу. Вказані суми нарахувань підлягають стягненню з [PERSON] та поручителя [PERSON] солідарно. При розгляді справи представник Спілки Іщук І. позов підтримала та просила такий задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов визнали, погодилися із розміром суми нарахування заборгованості по кредиту, процентів за користування ним та пені. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, позов слід задовольнити. Встановлено, що відповідачка [PERSON] 05 листопада 2013 року уклала зі Спілкою договір кредиту № 138-(К), за яким їй було надано 4000 грн., котрі вона зобов`язувалася повернути в строки визначені в договорі зі сплатою 60 процентів річних за користування кредитом. Також в забезпечення виконання умов договору кредиту між Спілкою та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки. [PERSON] не виконала свій обов`язок щодо повернення кредиту, чим порушила вимоги, встановлені договором. На підставі п.7.3 розділу 7 вказаного договору за період з 05 лютого 2014 року по 21 січня 2015 року за прострочення боржником сплати планового платежу Спілкою нараховано пеню в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу в загальному розмірі 3036,05 грн., котра підлягає стягненню. Відповідно до пунктів 5.1.3 договору кредиту та 3.1 договору поруки , обидва від 05 листопада 2013 року, ст.554 ЦК України з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню солідарно заборгованість за договором кредиту 5743 грн. 46 коп. (1896 грн. 72 коп. - борг за неповернутим кредитом, 810 грн. 69 коп. - проценти за користування кредитом, 3036 грн. 05 коп. - пеня 0,5 %). Також, згідно ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору в розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства "Полонський гірничий комбінат" (далі Підприємство) на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 16078,71 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду в сумі 500 грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що 05 серпня 2014 року він звільнений з роботи згідно ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, однак в день звільнення та в послідуючому Підприємство не виплатило йому заборгованість по заробітній платі, що створює додаткові життєві труднощі та завдає йому моральної шкоди, тому він змушений звернутися з цього приводу до суду. В судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача також не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, тому відповідно до ст.224 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд вважає, позов слід задовольнити. Встановлено, що згідно наказу № 103-к від 05 серпня 2014 року позивач звільнився з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. В день звільнення та в послідуючому відповідач, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не провів з [PERSON] розрахунку по заробітній платі в розмірі 16078,71 грн., котра підлягає стягненню. Відповідно зі ст.117 КЗпП України законною є вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Підлягає стягненню сума 10836,45 грн. (94,23 грн. середньоденний заробіток х на 115 днів затримки при п`ятиденному робочому тижні), а саме за період з дня звільнення 05 серпня 2014 року по день ухвалення судового рішення 15 січня 2015 року. На підставі ст.237-1 КЗпП України [PERSON] має право на стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки через несвоєчасне отримання заробітної плати та проведення розрахунку він ніс моральні переживання. При визначені розміру такої шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, їх тривалість, розмір заборгованості, а тому встановлює його в сумі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з Підприємства слід стягнути судовий збір на користь держави в загальній сумі 512,75 грн. (269,15 грн. за вимогу майнового характеру та 243,60 грн. за вимогу немайнового характеру).

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем укладений 04.02.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області. При цьому зазначив, що від шлюбу дітей не мають. За час спільного проживання з відповідачкою сімейне життя у них не склалося. Виникнення непорозумінь в сімейних відносинах призводило до конфліктних ситуацій, в результаті яких припинили спільне проживання. З врахуванням зазначених обставин сімейного, що подальше спільне життя разом неможливе. В попередньому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив шлюб з відповідачкою розірвати, зазначивши, що збереження сім'ї неможливе, строк на примирення надавати не потрібно. Відповідач в попередньому судовому засіданні позов визнала та не заперечував проти розірвання шлюбу, пояснивши, що погоджується з позивачем, також вважає, що збереження сім'ї неможливе, немає необхідності надавати строк на примирення. Відповідно до ч. 4 ст.130 ЦПК України ухвалення в попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Факт укладення шлюбу між сторонами підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 4). Із пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що останнім часом між ними почали виникати непорозуміння, які призвели до припинення спільного проживання, в результаті чого сторони прийшли до остаточного висновку про неможливість збереження сім"ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, подальше спільне проживання подружжя і збереження сім"ї стали неможливими, а тому їхній шлюб необхідно розірвати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], де він проживає з своїм сином [PERSON], [INFO]. Також у квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON], яка з грудня 2010 року не проживає у квартирі, що підтверджується актом КП «ВЖРЕП № 6». Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив задовольнити позов у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням. Представник КП «ВЖРЕП № 6» Булас Р.О. в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вважає, що позов має бути задоволено, проти винесення заочного рішення не заперечує. Від представникп УДМС України в Житомирській області Юхимчук О.М. надійшла суду заява про розгляд справи у їх відсутності, покладаються при прийнятті рішень на розсуд суду. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає положенню ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 01.10.2003 року. Колишня дружина позивача [PERSON] проживала з ним однією сім`єю. З грудня 2010 року відповідачка не проживає за вказаною вище адресою згідно акту КП "ВЖРЕП № 6" від 27.09.2014 року. (а.с. 5) Хоча вона і зареєстрована в ньому. Де фактично проживає відповідачка невідомо. Спірні правовідносини регулюються ст. ст. 9, 150 ЖК України ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатися належною йому власністю на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вищенаведене є підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, таким, що втратив право користування спірним житлом, у зв'язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Враховуючи, що відповідач не проживає тривалий час в квартирі [ADDRESS], квартирою не цікавиться та не знявся з реєстрації, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратив право користування вказаною жилою квартирою, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зобов"язати Рокитнянську селищну раду зняти його з реєстраційного обліку. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 05.04.2013 він є власником житлового будинку [ADDRESS]. 10.06.2014 у вказаному житловому будинку був зареєстрований [PERSON] Починаючи з кінця 2014 відповідач [PERSON] не користується житловим приміщенням вказаного будинку, не бере участі у витратах на його утримання та не проживає в ньому. Зазначає, що ніяких перешкод у проживанні чи користуванні вказаним будинком він не чинить [PERSON] В судове засідання сторони не з"явилися, позивач у позовній заяві просить суд справу розглянути у його відсутності, відповідач та третя особа подали до суду заяви, з яких вбачається, що відповідач не заперечує проти задоволення позову, третя особа при вирішенні справи покладається на розсуд суду та просять провести розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, в порядку встановленому ч. 4 ст. 206 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити виходячи з наступних підстав. Встановлено, що позивач відповідно до договору дарування житлового будинку від 05.04.2013 є власником житлового будинку [ADDRESS]. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 03.07.2018 відповідач з 2014 по теперішній час не проживає. Відповідно до ст.6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян. Згідно із ст.71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] з 2014 не проживає в [ADDRESS], не бере участі у витратах на його утримання, ремонті, не використовує його для проживання, суд вважає за необхідне визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач, який є його сином ніколи з ним не проживав, у 2009 році він зареєстрував відповідача у свій квартирі, проте останній так і не проживав разом з ним, що засвідчено актами ЛКП „ Граніт" від 17.05.2013 року, 17.07.2013 року, 24.10.2013 року, 18.11.2013 року. В зв'язку з вказаним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що відповідач вже більше двох років навіть не заходив до нього до квартири, ніяких речей відповідача у квартирі ніколи не було, просить позов задовольнити. Суд ухвалив справу розглядати без участі відповідача, який будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через оголошення в пресі, у судове засідання не з'явився, проте матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. У судовому свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони являються сусідами позивача, деколи приходять до останньої в гості, останній раз бачили відповідача в квартирі [ADDRESS] більше ніж два роки тому, ніяких речей відповідача у вказаній квартирі немає, де зараз знаходиться відповідач їм не відомо. Заслухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], загальною площею 35,7 кв.м., складається з однієї кімнати, житловою площею 26,3 кв.м., належить Львівській міській раді, у зазначеній квартирі зареєстровано дві особи, а саме: позивач [PERSON] та його син відповідач [PERSON], [INFO] /а.с.7/. Фактично у спірному житлі проживає лише один мешканець - позивач. Відповідач не проживає у квартирі з кінця 2011 року і тому втратив право на користування жилим приміщенням. Такий висновок суду ґрунтується на поясненні позивача, свідків та актах, складених ЛКП „ Граніт" від 17.05.2013 року, 17.07.2013 року, 24.10.2013 року, 18.11.2013 року. /а.с.8-12/. За таких обставин, судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин з кінця 2011 року. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає, позов підстав та таким, що підлягає до задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначив, що відповідач є його сином, який зареєстрований в будинку, але з 2002 року в будинку не проживає, добровільно знятися з реєстрації відмовляється, комунальні послуги не сплачує. До судового засідання представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач, який про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся за зареєстрованою адресою проживання та через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить позивачу, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10, 11). Відповідач є членом сім'ї власника (а.с.18). В вищезазначеному будинку зареєстрований, але не проживає, що підтверджується довідкою сільської ради та відповідним актом (а.с.18, 19). Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином судом встановлено, що відповідач по справі більше року не проживає по місцю своєї реєстрації і тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.405 ЦК України, ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу №165/К від 22.01.1999 року двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 56,0 кв.м., корисною площею 52,7 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., посилаючись на те, що придбала у відповідачів у свою власність вказану квартиру на Одеській Товарній Біржі, передавши гроші в обумовленій договором сумі, де по теперішній час постійно проживає. В даний час у позивачки виникла необхідність відчуження квартири, однак договори з питань нерухомості, укладені на біржах, нотаріальні контори вважають недійсними і як правовстановлюючий документ не приймають, що створює їй перешкоди у праві власника. У позовній заяві представник позивачки зазначив про можливість проведення судового засідання та ухвалення рішення за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідачів. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином сповіщені, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 56,0 кв.м., корисною площею 52,7 кв.м., належала відповідачам на праві власності у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло №12-15507, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради від 14.07.1998 року. 23.01.1999 року позивачка придбала у відповідачів вказану квартиру на Одеській Товарній Біржі, про що був укладений договір купівлі-продажу №165/К, що не суперечило на той період чинному законодавству. Право власності позивача було зареєстроване в КП ОМБТІ та РОН 08.02.1999 року за №3105-стор.184 - кн.308пр. Сторони взяті на себе зобов'язання виконали, а саме: відповідачі передали зазначену квартиру, отримавши гроші в сумі, обумовленій п.6 Договору. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.47 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення договору, згідно якої, якщо одна із сторін повністю або частково виконала умови угоди, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. Крім того, стаття 15 Закону України "Про товарну біржу" передбачала можливість відчуження нерухомого майна без нотаріального посвідчення, що відповідало на той час діючому законодавству. За таких обставин, суд вважає вимоги позивачки законними й обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. На підставі встановленого, ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року),

Outcome: approved