Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що їй на підставі Свідоцтва про право власності від 27.06.2006 року на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрований її син відповідач [PERSON] . Вказує, що останніх одинадцять років відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, не оплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні житла, його особисті речі в квартирі відсутні. З підстав реєстрації відповідача в будинку вона вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю осіб. Ухвалою суду було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином, надіслав на офіційну електрону адресу суду заяву, що не заперечує про зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , частковим власником якої він являється. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках з [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 27.06.2006 року (а.с.7), витягом ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» № 15664241 від 21.08.2007 року (а.с. 8), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.10.2020 року (а.с. 10) та технічним паспортом на квартиру (а.с. 12-13). На теперішній час в квартирі [ADDRESS] , рахуються зареєстрованими позивач [PERSON] та її син [PERSON] , який добровільно в квартирі не проживає з 2009 року і по теперішній час, не знявся з реєстрації за вказаною адресою без вчинення йому будь-яких перешкод, що підтверджується актом про не проживання відповідача від 13.10.2020 року (а.с.14), довідкою про реєстрацію та склад сім`ї № 1/19740 від 08.10.2020 року (а.с. 11) та листом Дніпровського ВП від 15.03.2021 року вих. № 44.1/26-1942. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує її права та інтереси, оскільки остання не має можливості реалізувати свої права як власника та несе додаткові витрати за оплату комунальних послуг. На час розгляду справи минуло більше 11 років, як відповідач добровільно залишив своє місце реєстрації, проживаючи весь цей час за іншою адресою і не маючи потреби у даному житловому приміщенні, тому відповідно до ст. 405 ЦК України, сплинув річний строк, за яким за відповідачем зберігається його право на користування спірною квартирою. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем та третьою особою судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири на праві спільної часткової власності, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, не проживає у спірному житловому приміщенні з 2009 року, тому його право на користування майном підлягає припиненню на вимогу позивача. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням за місцем його реєстраціїї, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на користування квартирою позивача за місцем реєстрації, тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати за оплату судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved