Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним. На обґрунтування вимог в позовній заяві зазначив, що 20 серпня 1998 року між сторонами на універсальній товарній біржі «Виконт-Т» в м. Баштанка було укладено договір купівлі-продажу квартири №1-209. За умовами договору відповідач [PERSON] продала довірителю двокімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 2600 грн. Продавцеві квартира належала на підставі договору від 18.06.1993р. за №711 та зареєстрованого в БТІ 20.07.1993р. №2680. Умови договору сторонами було виконано повністю, позивачка проживала в квартирі до травня 2016 року, тобто впродовж 16 років. На час укладення даної угоди продавець відмовлялась від нотаріального посвідчення даної угоди. Позивач немає можливості посвідчити цей договір нотаріально та розпорядитися ним, а тому просив суд визнати укладений договір дійсним. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про слухання справи у його відсутність, позовну заяву підтримав повністю та просив її задовольнити. Відповідач до судового засідання не з'явилася, від неї до суду надійшла заява про слухання справи, проти задовллення позову не заперечує. Дослідивши письмові докази по справі (копію договору №1-209; технічний паспорт на житловий будинок за реєстровим №2680) суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 20.08.1998 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Умови договору сторонами було виконано повністю, проте договір не був нотаріально посвідчений. Дійсність укладеного договору підтверджується договором купівлі - продажу та технічним паспортом на вказаний будинок. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними «роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 07.04.2000 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) статтею 227 якого було передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. За таких обставин, суд вважає доводи позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсно обґрунтованими, а вимогу такими, що підлягають задоволенню. На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в силу роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved