Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в сумі 500грн. до досягнення їх сином [PERSON], 30.06.2017р.н., трирічного віку. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем, але останній не надає їй матеріальної допомоги, хоча вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і не має можливості самостійне забезпечити свої матеріальні потреби. Оскільки відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу, вона звернулась до суду з даним позовом. В судове засіданні сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Позивач надала суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність та зазначила, що підтримує позовні вимоги. Відповідач надав суду заяву, в якій також просив розглянути справу у його відсутність та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Обставини викладені в позовній заяві визнає повністю. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини справи сторони визнають, а тому відповідно до ч.1 ст.61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає їх доведеними. Ухвалюючи рішення суд виходить з того, що 17.02.2017р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] 30.06.2017р.н. /а.с.6/. Позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, доходів на своє утримання не має. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання своєї дружини не надає, хоча має таку можливість, що обумовило звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин із забезпечення утримання дружини, що регулюється Сімейним кодексом України (далі СК). Надаючи оцінку доводам сторонам суд бере до уваги, що згідно положень ст.7 СК сімейні правовідносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, і можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Одним з принципів цивільного судочинства є диспозитивність, відповідно до якого особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК). Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на характер спірних відносин, зміст позовних вимог, враховуючи положення ст.ст.75, 77, 79, 84 СК, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, який не сплачувався позивачем на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір". Частиною третьою статті 88 ЦПК передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, розмір якого відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» складає 640грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК рішення суду в межах платежів за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved