Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач згідно позову просить надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] до Єгипту, країн Південної та Південно-Східної Азії, Англії та країн Шенгенської зони в період з 01.04.2017 року по 30.08.2020 року без згоди відповідачки. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, остання чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, шляхом ненадання дозволу на відпочинок дитини за кордоном. Відповідач без жодних аргументів не надає згоди на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. В судове засідання сторони не з"явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, що не суперечить ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Відповідачка надала заяву про розгляд справи в її відсутності, не заперечує проти позову. Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження(а.с. 8), Шлюб між ними розірвано згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду від 04.09.2015 року(а.с. 7). Після розірвання шлюбу, дочка проживає з позивачем, що підтверджується довідкою від 26.12.2016 року № 0000076635 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи(а.с. 9). Відповідно до ст. 3 Конвенції, про права дитини першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються. Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 р. дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку. Такого ж змісту обов'язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України(далі СК України), мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 313 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженимипостановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Із системного аналізу вбачається, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, оскільки не є дозволом на виїзд малолітньої особи за кордон на постійне місце проживання. Враховуючи викладене, те, що позивач, як батько, намагається всіма доступними для нього шляхами якнайкраще забезпечити інтереси дитини, відповідачка не заперечує проти заявлених вимог, чинним законодавством не передбачено надання батьками згоди на тимчасовий виїзд за кордон дитини за певних умов, суд знаходить позовні вимоги підставними. Судові витрати позивача по сплаті судового збору суд відшкодовує на його користь з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved