Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 450000,00 грн., 3% річних в сумі 15423,00 грн. та інфляційних в розмірі 31015,04 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.01.2015 року між ним та відповідачем було укладено договори позики, згідно яких відповідач отримав 150000,00 грн., що еквівалентно на час укладення договору 6000,00 євро та 300000 грн., що еквівалентно на час укладення договору 15000,00 доларів США. На підтвердження укладення договору позики відповідач написав розписку про отримання вказаних сум та зобовязався повернути кошти до 01 липня 2015 року, однак [PERSON] порушив взяті на себе зобовязання та кошти на час звернення до суду з позовом не повернув. Позивачем на адресу відповідача було направлено вимоги про повернення коштів в розмірі 450000,00 грн., однак вимоги залишились невиконані. Тому, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач в судове засідання не зявився, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи, що має місце повторна неявка відповідача в судове засідання, при цьому доказів поважності неявки надано не було, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 10.01.2015 року [PERSON] написав розписки, відповідно до яких він взяв в борг кошти у [PERSON] в сумі 300000,000, що еквівалентно 15000,00 доларів США та 150000,00 грн., що еквівалентно 6000,00 євро, зобовязується повернути кошти до 01.07.2015 року (а.с. 7, 8). 11.05.2016 року позивачем на адресу відповідача були направлені вимоги про виконання боргових зобовязань протягом десяти днів з моменту отримання вимоги (а.с. 9, 10). Однак вимоги залишились невиконаними. Отже, матеріалами справи, зокрема, розписками від 10.01.2015 року підтверджується, що відповідач дійсно отримав у позивача грошові кошти в сумі 450000,00 грн. та на даний час борг не повернув, в судове засідання не зявився, заперечень щодо позовних вимог не надав. Таким чином, пред'явлена позикодавцем боргова розписка є борговим документом, відноситься до боргових зобовязань, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки містить вказані позивачем обставини (в ній відповідач (позичальник) власноручно зазначила про одержання в борг грошей, їх суму та час повернення). Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У правовому висновку про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу підлягають задоволенню. Позивач також просить стягнути з відповідача 11459,50 грн. інфляційних за період з липня місяця 2015 року по липень місяць 2016 року в сумі 31015,04 грн. та 15423,00 грн. 3% річних за період з 02.07.2015 року по 22.08.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідно до ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки, в розписках від 10.01.2015 року зазначено, що відповідач отримав гроші у гривнях із зазначенням еквіваленту у доларах та євро, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, а тому в разі невиконання боржником грошового зобов'язання й після ухвалення рішення про повернення боргу вимоги позивача про стягнення з боржника 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірними. Такий висновок відповідає положенню п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012р. Як вбачається з розписки відповідач зобовязався повернути кошти до 01.07.2015 року Таким чином, 3% річних буде складати 15423,00 грн. Отже, суд вважає за можливе стягнути з відповідача позики в розмірі 450000,00 грн., 3% річних в сумі 15423,00 грн. та інфляційних в розмірі 31015,04 грн., а всього 496438,04 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved