Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивують тим, що 15 лютого 1986 року у виконавчому комітеті [PERSON] сільської ради Хустського району між ними було зареєстровано шлюб. Перебуваючи в шлюбі позивачі подали заяву до колгоспу «40-річчя Жовтня» на виділення їм земельної ділянки під будівництво житлового будинку. Рішенням №2 зборів уповноважених колгоспників від 24 червня 1986 року задоволено їх заяву та виділено земельну ділянку площею 0,07 га по вул.Ново нарізаній ( в даний час Маяковського,4.) Вказане рішення погоджено виконкомом [PERSON] сільської ради (рішення №51 від 18 липня 1986 року) та надано [PERSON] дозвіл на будівництво житлового будинку та виготовлення будівельного паспорта. Будівництво будинку вони здійснювали за час спільного подружнього життя та за спільні кошти. На момент проведення будівництва та після його завершення позивачі проживали разом з престарілими батьками позивачки, які часто хворіли, потребували їх допомоги, а тому позивачі не мали змоги проживати у новозведеному будинку. За цей час в будинку позивачів став тимчасово проживати брат позивача - [PERSON], який є відповідачем по справі. На початку 2013 року між [PERSON] та [PERSON] погіршилися стосунки і позивачі вирішили поставити питання про звільнення їх будинку. Коли відповідач відмовився повертати їм будинок, вони звернулися до адвоката , який направив відповідні запити та з наданих йому відомостей стало відомо, що чоловік позивачки [PERSON] нібито уклав договір дарування від 8 жовтня 1988 року посвідчений [PERSON] сільською радою, за яким подарував [PERSON] фундамент будинку. Саме цей договір став підставою для зміни запису в погосподарській книзі про забудовника та для видачі в подальшому свідоцтва №433 про право власності на нерухоме майно від 30.06.2005 року житловий будинок по вул.Маяковського,4 на ім»я [PERSON]. Позивачі вважають, що видача таких документів на ім»я відповідача є незаконною та такою, що порушує їх інтереси на норми матеріального права, а саме: договір дарування нерухомого майна від 08.10.1988 року є незаконним, сам договір не містить відомостей про службову особу, яка його посвідчила, не скріплений печаткою установи, не вказано номер реєстру, за яким він зареєстрований. Крім того, даритель на час укладення договору вже перебував в зареєстрованому шлюбі і тому у відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України «майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.» Ст.23 Кодексу України «Про шлюб та сім»ю» прямо вказує на необхідність отримання письмової згоди одного із подружжя при укладенні договорів щодо спільно нажитого майна , які потребують нотаріального посвідчення. Договір дарування нерухомого майна є одним із видів договорів відчуження, який потребує нотаріального посвідчення, згоди на укладення такого договору позивач [PERSON] як дружина не надавала, про існування договору дізналася тільки на початку 2013 року, тоді ж її чоловік почав звертатися зі скаргами в різні інстанції на порушення їх прав сільською радою та органом БТІ в зв»язку з видачею відповідачу [PERSON] правовстановлюючих документів на їх будинок. Згідно довідки [PERSON] сільської ради від 04.07.2005 року будинок введений в експлуатацію в 1990 році, хоч акту вводу в експлуатацію вказаного будинку немає, а вказана довідка видана на підставі даних погосподарської книги. Разом з тим в 1993 році [PERSON] звертався до сільської ради з заявою про надання йому земельної ділянки під індивідуальне будівництво і сільська рада листом від 22.04.1993 р. за №1937 повідомляє заявника, що йому відмовлено в наданні земельної ділянки під будівництво так як він проживає з батьками і житлова площа має відповідні норми для проживання сім»ї. Тобто цією довідкою стверджено, що в 1993 році ( після введення в експлуатацію будинку по вул.. Маяковського,4) [PERSON] проживав з батьками по вул. Лермонтова,1, куди йому і направлена відповідь. Враховуючи те, що земельна ділянка на будівництво по вул. Маяковського виділена на ім»я [PERSON], будівельний паспорт також виготовлений на його ім»я, в [PERSON] сільської ради не було підстав для заміни забудовника та внесення відповідних змін до погосподарської книги , а відтак і для прийняття рішення виконкому №41 [PERSON] сільської ради від 30.06.2005 року про оформлення права власності та видачі на підставі цього рішення свідоцтва про право власності на ім»я [PERSON]. Така реєстрація прав власності суперечить і Тимчасовому положенню про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно , яке передбачає: «2.7. Документи, що підтверджують виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно і подаються для реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України. 2.8. Тексти документів, що подаються на реєстрацію прав, мають бути написані розбірливо, найменування юридичних осіб - без скорочення та із зазначенням їх місцезнаходження. Прізвище, ім'я, по батькові фізичних осіб та адреси їх місця проживання мають бути написані повністю. 2.9. Не підлягають прийманню на реєстрацію прав власності ті документи, які мають підчищення або приписки, закреслені слова та інші не обумовлені в них виправлення, документи, заповнені олівцем, а також документи з такими виправленнями та пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст. 3.1. З моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє угоди, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів». У своїх діях реєстратор керується виключно чинним законодавством України. При реєстрації прав власності на житловий будинок по вул..Маяковського,4 в с. Драгово жодна із цих вимог ні органом місцевого самоврядування, ні БТІ не була виконана, а сама реєстрація проведена та визначено власника тільки зі слів відповідача. Крім цього [PERSON] є психічно хвора людина і з 1985 року перебуває на обліку в лікаря - психіатра, в зв»язку з цим висновком МСЕК він визнаний інвалідом другої групи по психічному захворюванню, що було добре відомо як брату [PERSON] - відповідачу по справі, так і посадовим особам сільської ради, які скористалися тим, що [PERSON] хвора людина , не може належним чином захистити себе та позбавили позивачів права на їх власність. Позивачі просять суд визнати нікчемним та скасувати договір дарування від 08 жовтня 1988 року укладений між [PERSON] та [PERSON]. Визнати недійсним та скасувати рішення виконкому №41 [PERSON] сільської ради від 30.06.2005 року щодо оформлення права власності на будинок №4 по вул.Маяковського в с.Драгово та видане на підставі цього рішення свідоцтва про право власності на нерухоме майно №433 від 19.09.2005 року видане на імя [PERSON]. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] не з»явилися. Представник позивачів [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять їх задоволити, не заперечують відносно прийняття заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом публікації оголошення в газеті «Новини Закарпаття» №109(4574) від 27.09.2016 року. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився. Сільським головою [PERSON] до суду подано заяву, в якій просить розглядати справу у відсутності уповноваженого представника сільської ради. З врахуванням наведеного, у відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, у відсутності [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, і стороною позивача доведено обґрунтованість позовних вимог, що ставляться нею у даній справі. В судовому засіданні встановлено, що позивачі, перебуваючи в шлюбі звернулися до сільської ради із заявою до колгоспу «40-річчя Жовтня» на виділення їм земельної ділянки під будівництво житлового будинку. Рішенням №2 зборів уповноважених колгоспників від 24 червня 1986 року задоволено заяву та виділено земельну ділянку площею 0,07 га по вул.Новонарізаній ( в даний час Маяковського,4.) Вказане рішення погоджено виконкомом [PERSON] сільської ради (рішення №51 від 18 липня 1986 року) та надано [PERSON] дозвіл на будівництво житлового будинку та виготовлення будівельного паспорта. Житловий будинок будувався [PERSON] та [PERSON] час спільного подружнього життя та за спільні кошти. На момент проведення будівництва та після його завершення вони проживали разом з престарілими батьками позивачки, які часто хворіли, потребували їх допомоги. У збудованому позивачами будинку став проживати брат [PERSON] - [PERSON], який є відповідачем по справі. На початку 2013 року між [PERSON] та [PERSON] погіршилися стосунки і позивачі вирішили поставити питання про звільнення їх будинку. Тільки тоді позивачці стало відомо, що її чоловік [PERSON] уклав договір дарування від 8 жовтня 1988 року посвідчений [PERSON] сільською радою, за яким подарував [PERSON] фундамент будинку. Вказаний договір став підставою для зміни запису в погосподарській книзі про забудовника та для видачі в подальшому свідоцтва №433 про право власності на нерухоме майно від 30.06.2005 року житловий будинок по вул. Маяковського,4 на ім»я [PERSON]. Договір дарування нерухомого майна від 08.10.1988 року не містить відомостей про службову особу, яка його посвідчила, не скріплений печаткою установи, не вказано номер реєстру, за яким він зареєстрований. Даритель на час укладення договору вже перебував в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент укладення договору, майно, нажите подружжям за час шлюбу, визнавалось його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно ст. 23 цього кодексу майном нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. За таких обставин суд приходить до висновку, що фундамент будинку на момент його відчуження був спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], тому позивачка мала рівні права з чоловіком щодо цього будинку і без її згоди чоловік не мав права відчужувати його. Позивачка письмової згоди на відчуження фундаменту будинку не давала і про договір відчуження їй стало відомо у 2013 році. Крім цього [PERSON] з 1985 року перебуває на обліку в лікаря - психіатра, в зв»язку з цим висновком МСЕК він визнаний інвалідом другої групи по психічному захворюванню. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частиною 1 статті 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. В підпункту "д" пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що відсутність згоди другого з подружжя на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (ст. 23 КпШС України). Отже, укладання [PERSON] та [PERSON] договору дарування недобудованого будинку без згоди позивачки свідчить про грубе порушення ст. ст. 22, 23 КпШС України, а самий договір є недійсним з моменту його укладання. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне визнати недійсним та скасувати також рішення виконкому №41 [PERSON] сільської ради від 30.06.2005 року про оформлення права власності на будинок №4 по вул. Маяковського в с. Драгово та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно №433 від 19.09.2005 року видане на імя [PERSON], як такі, що не відповідають вимогам закону та порушують права позивачів по справі як власників будинку.

Outcome: approved