Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачка по справі його колишня дружина, зареєстрована в цій квартирі, але не проживає в ній з квітня 2014 року. Будь-яких домовленостей між ним та відповідачкою щодо збереження за нею права на користування житлом не існує, шлюб між ними розірваний ще в 2014 році, добровільно знятись з реєстраційного обліку відповідачка не бажає, факт реєстрації останньої за вказаною адресою створює для нього ряд незручностей та перешкоджає повноцінно розпоряджатись власним майном, а тому позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом зняття відповідачки [PERSON] з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. В судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовільнити. Відповідачка та її представник на останнє судове засідання не з'явились, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. В проведених попередніх судових засіданнях відповідачка проти позову заперечувала та пояснила, що дійсно з квітня 2014 року їхні з позивачем шлюбні стосунки припинились і 29.12.2014 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, позивач став чинити їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, вимагав від неї звільнити квартиру, вчиняв сварки, замінив замки на вхідних дверях, що унеможливило користування квартирою і вона була змушена проживати у своїх батьків за адресою [ADDRESS] Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, за ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Саме така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2012 року при розгляді за винятковими обставинами цивільної справи № 6-57цс11. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач по справі є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 24.07.2000 року. Також, судом встановлено, що відповідачка по справі є колишньою дружиною позивача, від шлюбу мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], шлюб між ними було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 29.12.2014 року, що підтверджується копіями вказаного рішення суду, свідоцтва про укладення шлюбу від 15.07.1995 року, свідоцтва про народження дітей від 27.07.2000 року та 07.05.2008 року відповідно. Як ствердила в судовому засіданні сама відповідачка та підтверджує позивач по справі, остання з 2014 року переїхала проживати до своїх батьків за адресою [ADDRESS] і з того часу іноді навідувалась до спірної квартири, мала власні ключі від неї. Крім того, син сторін по справі [PERSON], мав власні ключі від зазначеної квартири, в якій регулярно з кінця 2014 року по січень 2016 року додатково займався по шкільній програмі з сестрою позивача - свідком по справі [PERSON] Крім того, зазначені вище сторонами обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є сусідами по спірній квартирі, проживають в одному під'їзді, також ствердили факт не проживання відповідачки в квартирі з 2014 року. Крім того, факт постійного проживання відповідачки за адресою [ADDRESS] підтверджується дослідженими по справі письмовими доказами, а саме: копією позовної заяви про стягнення аліментів з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON], в якій остання стверджує, що з квітня 2014 року їхня сім'я фактично припинила своє існування та сторони домовились відносно місця проживання їхніх спільних неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з відповідачкою за адресою [ADDRESS]; копією рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міськради від 12.07.2016 року №313 «Про визначення порядку участі [PERSON] у вихованні та особистому спілкуванні з його дітьми [PERSON] та [PERSON].», з якого вбачається, що за взаємною домовленістю між батьками та за згодою дітей, вони проживають разом з матір'ю. Між батьками існує спір щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні та спілкуванні із синами. Також, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 29.12.2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що сторони проживають окремо з квітня 2014 року, не ведуть спільного господарства, шлюбні стосунки не підтримують. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON], оскільки вони є родичами та близькими знайомими відповідачки, а тому зацікавлені в розгляді справи, є не послідовними і протирічать встановленим судом фактам. Отже, як встановлено судом, за згодою позивача, як власника житла, відповідачка була зареєстрована у [ADDRESS] на правах члена сім'ї власника житла, але після розірвання шлюбу рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 29.12.2014 року до теперішнього часу, тобто більше року, відповідачка не проживає в зазначеному вище жилому приміщенні без поважних, не користується житлом, але залишається зареєстрованою по даний час за цією адресою, добровільно з реєстрації не знялась, її реєстрація створює перешкоди для позивача, як власника майна, у користуванні та розпорядженні цим майном, а тому суд вважає за можливе позов задоволити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням [ADDRESS], а також усунути перешкоди позивачу [PERSON] в здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved