Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності, посилаючись на те, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний в 2012 році. За період сумісного життя сторони придбали однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53 та приватизували квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 33-А, кв. 27. Після розірвання шлюбу між сторонами по справі було поділено вищевказане майно на підставі ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.03.2014 року, згідно якої сторонам належить по 1/2 частині квартири, розташованої за адресою: Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53 та по 1/3 частині квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 33-А, кв. 27. На даний час сторони проживають кожний окремо. В звязку з чим просить припинити право власності [PERSON] на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53, визнавши за ним право власності на вищевказану квартиру, зобовязав реєстраційну службу Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області зареєструвати за ним право власності на дану квартиру. Також просить припинити його право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/3 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 33-А, кв. 27, визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини вищевказаної квартири, зобовязав реєстраційну службу Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області зареєструвати за нею право власності на дану частку. 17 грудня 2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив припинити право власності [PERSON] на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53. Крім цього просив визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2А, кв. 53. 16 липня 2015 року позивач знов уточнив свої позовні вимоги та просив припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53. Крім цього згоден виплатити шляхом перерахування [PERSON] з депозитного рахунку Територіального управління державної судової адміністрації України в Харківській області 30085 (тридцять тисяч вісімдесят пять) гривень в рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частини у спільному майні однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53, що їй належала на підставі витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2014 року, в звязку з припиненням її права власності на цю частину. Також просить визнати за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53, що раніше належала [PERSON], зобовязав реєстраційну службу Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області внести зміни до Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєструвавши за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-А, кв. 53. Окрім того вказав, що він є інвалідом 2 групи ЧАЕС, а тому просить звільнити його від сплати судового збору. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає в повному обсязі на просить винести рішення на підставі наданих доказів. Крім цього в своїй заяві просив в разі неявки відповідача по справі винести заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду свою заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності та за відсутності її довірителя, підтримує в повному обсязі уточнені позовні вимоги позивача та просить їх задовольнити в повному обсязі на підставі наданих ним доказів. Крім цього в своїй заяві просила в разі неявки відповідача по справі винести заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. В матеріалах справи є їх заяви в яких вони просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах\~\~змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що сторони по справі 14 жовтня 1995 року зареєстрували у відділі реєстрації актів громадянського стану Лозівського міськвиконкому Харківської області шлюб. 17 травня 2012 року даний шлюб було розірвано. В період шлюбу сторони придбали наступне майно: однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2А, кв. 53; двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 33А, кв. 27; автомобіль RENAULT LOGAN, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] та інші речі. Після розірвання шлюбу сторони розділили сумісне майно, уклавши мирову угоду про розподіл спільного майна подружжя, що підтверджується ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2014 року. Згідно даної мирової угоди сторонам по справі на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частині квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-а, кв. 53. Згідно з ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, позивач та відповідач по справі є власниками по 1/2 частині квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4[ADDRESS] на підставі ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.03.2014 року, що стверджується копією цієї ухвали, та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З метою усунення будь-яких обмежень у здійсненні права власності на вищевказану квартиру, позивач, має намір здійснювати власні майнові права безперешкодно, тому і звернувся до суду з даним позовом. Згідно ст. ст. 15, 16, 391, 405 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно,\~\~що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим;\~\~4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. \~\~\~\~ Відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку (квартири), що є спільною власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2012 р, за змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судом встановлено під час розгляду справи, що спірна квартира, розташована за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-а, кв. 53 є однокімнатною, житловою площею 17,9 кв.м., загальною площею 36,5 кв.м.. В даній квартирі мешкає позивач по справі. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1863 від 13.05.2015 року провести розподіл квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-а, кв. 53 в натурі не надається можливим, оскільки обємно-планувальні рішення квартири і будинку не дозволяють виділити сторонам ізольовані приміщення із самостійними виходами, що можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. Враховуючи ті обставини та висновки, викладені в експертизі, що розподіл спірної квартири в натурі провести неможливо, річ є неподільною, визначення порядку користування квартирою враховуючи частки співвласників є неможливим, а питання про вирішення порядку користування в даному провадженні не ставиться, суд приходить до висновку, що право власності [PERSON] в спільному частковому майні подружжя може бути припинено з виплатою грошової компенсації по цінах на теперішній час. При цьому, суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, а тому проживання колишньої дружини з ним в однокімнатній квартирі є неможливим. Суд враховує, що відповідачу належить на праві спільної сумісної власності житло двохкімнатна квартира, розташована за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 33-а, кв. 27, де вона зареєстрована та фактично проживає, а в спірній квартирі ніколи не проживала. Тому суд вважає, що припинення права власності на частку квартири, розташованої за адресою: м. Лозова, Харківської області, м-н 4, б. 2-а, кв. 53 не завдасть їй істотної шкоди. Відповідно до звіту про незалежну оцінку ТОВ ВТФ «Новинка» ринкова вартість квартири становить 60170 гривень. Позивачем [PERSON] попередньо внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/2 частини спірної квартири у сумі 30085 гривень (квитанція "Ощадбанк" № 121 від 11.07.2015 року). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 червня 2014 р. у справі № 6-68цс14). Суд вважає, що частка відповідача [PERSON] у спільній власності на квартиру № 53 в будинку № 2-а на 4 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області є незначною і не може бути виділена в натурі, крім того, вона в квартирі не проживає, забезпечена іншим житлом, а тому спільне володіння і користування даним житлом неможливе. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідач не бажає отримувати кошти за вартість 1/2 частини спірної квартири, а токож те, що вона не проживає та в майбутньому не має бажання проживати в квартирі, суд вважає необхідним уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2015 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду повинен був сплатити судовий збір у розмірі 234 гривні 60 копійок. Згідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи є звільненими від сплати судового збору. Як вбачається з матеріалів справи позивач є інвалідом 2 групи постраждалих внаслідок ЧАЕС, отже, від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду звільняється, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved