Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] мотивуючи свої вимоги тим, що 15.02.2006 року виконавчим комітетом Житомирської міської ради позивачу було видано ордер на спірне житлове приміщення, в яке також вселилися - його дружина [PERSON], син - [PERSON], донька - [PERSON], всі вказані особи зареєстровані у спірній квартирі. У 2009 році його донька [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], від якого [INFO] року народився син - [PERSON], який також був зареєстрований у вказаному помешканні. У 2012 році їх донька з своїм малолітнім сином виїхала з спірного помешкання до квартири свого чоловіка, яка розташована в [ADDRESS], де вони проживають по теперішній час, а оскільки відповідачка в квартирі не проживає, тому тягар утримання житла та сплату комунальних послуг несе особисто позивач, оскільки відповідачка з 2012 року в квартирі не проживає, просить визнати її та її неповнолітнього сина такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснили, що відповідачка [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON] добровільно виїхали на постійне місце проживання у 2012 році, а тому втратили право користуватися жилим приміщенням, позивач являється інвалідом, в нього не великий дохід, а тому йому скрутно сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі, добровільно позивач з відповідачкою домовитися не можуть, перешкоди у проживанні відповідача не чинилися. Відповідачка [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] та її уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, оскільки вважають що право на звернення до суду з вимогами до відповідача про визнання особу такою, що втратила право на користування житловим приміщенням мають всі зареєстровані члени сім'ї, крім того позивачем не доведено факт вибуття відповідачки зі спірного помешкання, відповідачка вказала, що час від часу приїжджала до спірної квартири, а тому вважає, що не втратила право на користування жилим приміщенням. Третя особа - представник Органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судовому засіданні покладалася на думку суду. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак направили до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти вимог викладених у позовній заяві не заперечували, а також підтвердили, що [PERSON] разом з сином [PERSON] з 2012 року добровільно виселилася і вивезла все належне її та дитині майно і переїхала до [ADDRESS], де проживає на сьогоднішній день. (а.с. 24, 26) Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, врахувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянину ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до статі 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Судом встановлено, що 15.02.2006 року [PERSON] було видано Ордер на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі рішення міськвиконкому від 26.01.2006 № 89. Квартира була надана [PERSON], який є позивачем по справі та членам його сім'ї, а саме: дружині [PERSON], сину - [PERSON] та доньці [PERSON], яка є відповідачем по справі. (а.с.3). Відповідно до довідки від 14.04.2017 року № 915 виданої КП Виробниче ЖРЕП № 6 та підтверджується сторонами по справі в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], онук [PERSON] (а.с. 4) Відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положення статі 71 Житлового кодексу України, регулюють правовідносини користування жилими приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту відсутності відповідача та її сина за місцем реєстрації, позивачем долучено [PERSON] від 10.04.2017 року, складений комісією в складі паспортиста [PERSON], юриста [PERSON]., майстра [PERSON] КП «ВЖРЕП-6» та підписані свідками [PERSON], [PERSON], які підтвердили відсутність відповідача [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 8) Позивач в судовому засіданні вказав, що його донька [PERSON] після одруження з [PERSON] переїхала разом з їх спільним сином [PERSON] до помешкання чоловіка - квартира [ADDRESS]. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. (а.с. 66) В свою чергу відповідачка в судовому засіданні не заперечувала, що переїхала до помешкання свого чоловіка в 2012 році, на теперішній час в ньому проживає, дитина ходить в школу за місцем їх проживання, однак час від часу вона приїжджає до спірної квартири, а тому вважає, що не втратила право на користування нею. Відповідно до акту від 19.05.2017 року та довідки № 528 від 18.05.2017 року ТОВ «Керуюча Компанія «КомЕнерго-Житомир» повідомлено, що з виходом на місце було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації протягом 4-х років за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини зафіксовані актом від 19.05.2017 року який був підписаний [PERSON] Крім того, повідомлено, що за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] (а.с. 32, 33) Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони являються сусідами позивача, проживають в [ADDRESS], сім'ю позивача знають, їм відомо, що донька позивача у 2012 році переїхала на постійне місце проживання разом з дитиною до свого чоловіка, іноді приїжджає в гості. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідачка [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] не проживають в [ADDRESS], відповідачка добровільно покинула квартиру, наразі місце проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS], яке належить на праві власності її чоловіку [PERSON], який являється батьком малолітнього [PERSON], за комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житла, ці обставини підтверджуються самою відповідачкою в судовому засіданні, обставин, які б свідчили про те, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, судом не встановлено, тому за встановлених обставин є доведеним обставини відсутності відповідача за місцем фактичного проживання поза межами визначених законодавством строків, визначених ст.71 Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно вимог ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Вищевикладене дає підстави вважати, що відповідачі - [PERSON] та її малолітній син [PERSON] та [PERSON] є сім'єю, проживають в квартирі №23 [ADDRESS], яка на праві власності належить [PERSON], а тому інтереси дитини суд вважає забезпеченими, оскільки дитина має постійне місце проживання разом зі своїми батьками. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 3 ст.1 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. А тому суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні в позові у зв'язку зі зверненням до суду позивача, а не всіх зареєстрованих членів сім'ї позивача, оскільки їхній процесуальний статус визначений у справі, а саме в якості третіх осіб та враховано їх думку. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та неповнолітнього [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved