Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку розташованого в [ADDRESS]. У вказаному помешканні зареєстрований її син [PERSON], однак протягом останніх чотирьох років відповідач за місцем реєстрації не проживає. В зв'язку з тим, що реєстрація [PERSON] створює [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, остання просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування її житлом. В судовому засіданні представника позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подавав. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку (шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно ч.11 ст.128 ЦПК України). На підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за письмовою згодою представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 223, 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши матеріали справи, вивчивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], Голопристанського району Херсонської області. Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. З записів в домовій книзі на домоволодіння за адресою [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою зареєстрований [PERSON]. Проте, відповідно до довідки Голопристанської міської ради №02-19/В-189 від 14.08.2018р. в будинку по [ADDRESS] [PERSON] не проживає з серпня 2014 року і до теперішнього часу. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. Таким чином, в зв'язку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації понад 1 рік, останній втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved