Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на ? частину майна, що є спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та просить суд визнати придбаний житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину цього будинку та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.03.2002 року по 29.10.2013 року. 03.07.2008 року, під час подружнього життя вони з відповідачем придбали зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями за 38850 грн. У будинку фактично проживали і проживають батьки позивача. Після розлучення відповідач виїхав в Крим, передавши документи на будинок позивачу, і до травня 2017 року жодних претензій щодо будинку не пред'являв . В кінці травня 2017 року у телефонній розмові він став вимагати за будинок 5000 доларів , погрожуючи виселити з нього її батьків. 05.06.2017 року відповідач телефоном попередив, що буде продавати будинок. Оскільки будинок був придбаний під час шлюбу за спільні кошти, то за законом він є спільною сумісною власністю подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, про день і час слухання справи повідомлено вчасно, належним чином. Представник позивача подала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання також не з'явився. Про день і час слухання справи повідомлено вчасно, належним чином, в якій він позовні вимоги визнав частково: домоволодіння визнає спільною власністю колишнього подружжя, право позивачки на ? частину цього домоволодіння також визнає. Фактично не визнає вимог щодо стягнення судового збору у сумі 1749 грн., стверджуючи, що не створював перешкод у користуванні домоволодінням, як не мав наміру розпоряджатися нерухомістю, не повідомивши про це позивачку, тобто не було підстав у позивачки для звернення до суду з позовом. Направивши до суду зазначену заяву, відповідач не висловив своє думки щодо його присутності у судовому засіданні, тому, суд , зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224225 ЦПК України. До участі у справі у якості третьої особи 04.07.2017 року ухвалою суду було залучено Оранську сільську раду. Представник сільської ради у судове засідання не з*явився, про день і час слухання справи повідомлено вчасно, належним чином. Про причини неявки суд не повідомлено. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 28.03.2002 року, що підтверджується відміткою у паспорті позивачки та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28.03.2002 року. Шлюб між позивачем і відповідачем розірвано 29.10.2013 року, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 29.03.2013 року. У період перебування у шлюбі ними був придбаний будинок, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області 03.07.2008 року, реєстрований номер 3454. Стороною у договорі (покупцем) зазначений [PERSON]. Цей факт підтверджено також витягом з Державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Він же зазначений як власник будинку у Технічному паспорті, складеному станом на 24.06.2008 року. Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, датою прийняття рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на домоволодіння є 03.07.2008 року. Домоволодіння (жилий будинок, господарські будівлі і споруди) є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч. 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зокрема, у відповідності з ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач позовні вимоги в частині визнання домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на ? частину цього майна фактично визнав у повному обсязі. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. П. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У п. 23 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України звернуто увагу судів на те, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позову позивачкою було сплачено судовий збір у сумі 1429 грн., які і мають бути стягнені з відповідача. Невизнання відповідачем цієї вимоги не грунтується на законі, оскільки особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав. Дії відповідача щодо подання оголошення у газету щодо правовстановлюючих документів були розцінені нею саме як порушення, невизнання та оспорювання її права на частину домоволодіння, а тому вона мала підстави для звернення до суду за їх захистом. Згідно ст. 154 ЦПК України слід також скасувати застосовані судом ухвалою від 25.07.2017 року заходи забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved