Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25.12.2013 р. між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №50011478, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на суму 218 250,38 грн., строком на 60 міс., зі змінною процентною ставкою, з ціловим призначенням - придбання автомобіля VW, модель Passat В7, 2013 р. випуску. Виконання вказаного зобов`язання забезпечено договором застави від 30.12.2013 р., за яким відповідач передав у заставу вказаний транспортний засіб. В державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано заборону обтяження за №14117637. заборонено відчужувати предмет застави. В порушення даної заборони, 12.02.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу 1754/8045 спірного транспортного засобу. Позивач, як заставодержатель, згоди на відчуження предмету застави не давав, а тому [PERSON] як покупець за спірним договором не може бути добросовісним набувачем, вказаинй договір підлягає визнанню недійсним. Ухвалою суду від 05.04.2017 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 22.05.2018 р. підготовче засідання розпочато та відкладено. Ухвалою суду від 20.02.2019 р. підготовче засідання проведено та завершено, справа призначена до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, відзив на позов не подав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином (ас. 86), про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позову суду не подав. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 25.12.2013 р. між ТОВ «Порше мобіліті» та [PERSON] було укладено кредитний договір №50011478, відповідно до умов якого сума кредиту складає 218 250,38 грн. (26 535,00 дол. США), строк кредитування 60 міс., процентна ставка 9,90 %, змінна ставка, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Passat В7, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1968 куб. см., рік випуску 2013 (а.с. 5 - 13) 30.12.2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» (Заставодержатель) та [PERSON] (Заставодавець) укладено договір застави транспортного засобу №50011478 (а. с. 28 - 31). В силу п. 1.1 якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань, передає в заставу майно, а саме, автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2.0, випуску 2013 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , об`єм двигуна 1968 куб. см., білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Вартість застави становить 291 000,50 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО, зареєстровано в реєстрі за №1948 (а.с. 22 - 25). Пунктом 2.3.5 договору застави зазначено, що заставодавець без попередної письмової згоди заставодержателя зобовязаний не здійснювати наступної застави предмета застави, дій, повязаних зі зміною права власності на предмет застави, а також дій, пов`язваних з передачею предмета застаив третім особам, у тому числі у тимчасове користування. 13.01.2014 р. за №14117637 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано обтяження - автомобіль VW, модель Passat В7, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1968 куб. см, д.н.з. [NUMBER] , заборонено відчувати об`єкт обтяження (а.с. 26 - 27). 12.02.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу 1754/8045 транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску (а.с. 28 - 29). Частиною 1 ст.215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 572 ЦК України зазначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Отже, застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України, заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону «Про заставу». Статтею 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) визначено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 вищевказаного Закону взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Пунктами 1, 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 13 вказаного Закону передбачено, що зміни у відомостях про зареєстроване обтяження підлягають реєстрації у встановленому цим Законом порядку, якщо вони стосуються: заміни предмета обтяження або будь-яких змін у складі предмета обтяження, у тому числі таких, що сталися внаслідок переробки, приєднання, поділу, виділення або іншого способу перетворення одного виду рухомого майна в інший; зміни змісту або розміру забезпеченого обтяженням зобов`язання. Обтяжувач зобов`язаний зареєструвати зміни у відомостях про зареєстроване обтяження протягом п`яти днів із моменту набрання чинності правочином, на підставі якого відбулися зазначені зміни. Боржник або інші особи, права яких були порушені внаслідок невиконання цього обов`язку, мають право вимагати від обтяжувача відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 9 вказаного Закону предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-64цс12,яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Судом встановлено, що усупереч положенням ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та умовам договору позики- застави боржник відчужив майно, яке перебувало в заставі позивача, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди. Закон прямо покладає на заставодавця обов`язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна; цей обов`язок презюмується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно роз`яснень викладених в п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Встановлено, що заставодавець [PERSON] відчужив предмет застави - автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, без згоди заставодержателя. Правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. І саме його право, у разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження ним, є порушеним щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України. Крім того, судом встановлено та не спростовано представником відповідача [PERSON] , що за останнім рахується кредитна заборгованість, яка до теперішнього часу не погашена. Тому, з урахуванням викладених норм, обставин справи, досліджених доказів, в межах заявлених вимог та доводів, суд приходить до висновку, що вимога заявлена заставодержателем ТОВ «Порше мобіліт» про визнання правочину недійсним є такою,що грунтується на законі а тому підлягає задоволенню. Згідно п. 7 Постанови Пленему Верхованого Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р., за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Таким чином, оскільки суд дійшов обгрунтованого висновку про недійсність укладеного між сторонами правочину - договір купівлі- продажу №1754/8045 транспортного засобу від 12.02.2016 р., вважає занеобхідне застосувати реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. ст. 203, 215 572, 586 ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та

Outcome: approved