Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що в спірній квартирі, що розташована по [ADDRESS] , яка належить позивачці на праві власності зареєстровані позивачка, її чоловік [PERSON] , та син [PERSON] , який наразі виступає відповідачем по справі. В квартирі позивачка проживає зі своїм чоловіком, в той час як відповідач з 2013 року поїхав проживати за кордон, забравши свої речі. З того часу відповідач в квартирі не проживає, про неї не дбає, квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Позивачка та її чоловік знаходяться на пенсійному забезпеченні, часто хворіють і потребують кошти на лікування, а тому матеріально не спроможні сплачувати комунальні послуги за відповідача, крім того оскільки відповідач зареєстрований в спірній квартирі, позивачка позбавлена можливості отримати субсидію. Відповідач надсилав заяву до компетентних органів з проханням зняти його з реєстрації місця проживання, однак Відділом з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА 29.07.2019 йому відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» було відмовлено, а відтак позивачка вимушена звернутись до суду із вищевказаною позовною заявою. Ухвалою судді від 02.08.2019 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Позивачем на виконання вищевказаної ухвали суду, у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою судді від 23.09.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 26.11.2019 по вищевказаній справі було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні. Позивачка - [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином. В попередніх судових засіданнях вимоги позовної заяви підтримала, просивши про їх задоволення судом, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач - [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, за адресою зареєстрованого місця проживання, проте всі поштові відправлення повернулись за закінченням встановленого терміну зберігання. Відповідно правом на подачу відзиву відповідач не скористався. Представник Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надіслали на адресу суду заяву, згідно якої просили проводити розгляд справи у відсутності їх представника та постановити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Згідно з вимогами ч.ч.6, 7 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно вимог ч.ч.1, 3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом суд дійшов наступних висновків. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві власності позивачці [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом, що видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 05.12.2007 № 2152-С. Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого Відділом РАЦС Ватутінського району м. Києва, а/з 914 від 19.04.1990, відповідач [PERSON] , є сином позивачки. За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА, гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24.05.1990 року по теперішній час. Згідно пояснень позовної заяви відповідач з 2013 року не проживає з позивачкою в квартирі, оскільки виїхав проживати за кордон, квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, також у зв`язку з реєстрацією відповідача в спірній квартирі позивачка позбавлена можливості отримувати субсидію. Власникові, згідно зі ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. При цьому, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 90-115 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка показала що дружить з позивачкою, знає що її син з 2013 року за власним бажанням виїхав до Москви, має там дружину та дітей. З 2013 року жодного разу не приїздив, будь- яких контактів з батьками не підтримує. Те, що відповідач не проживає в спірній квартирі також підтверджується актами про не проживання, його заявою з проханням зняти його з реєстрації, що містяться в матеріалах справи (а.с.9, 10, 11, 12). Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення у повному обсязі позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки дана вимога є обгрунтованою та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved