Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та з урахуванням уточнень просив визнати за ним право власності на нерухоме майно: гараж, позначений на плані літерою Д, загальною площею 21,9 кв.м. та на гараж, позначений на плані літерою Е, загальною площею 18,4 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що на прибудинковій території будинку [ADDRESS] знаходяться гаражі, якими позивачу дозволено користуватися розпорядженням Франківської РА ЛМР № 492 від 22.03.1993 року. З того часу він відкрито, добросовісно та безперервно використовував зазначені гаражі для зберігання автомобіля та особистих речей понад 10 років. Вважає, що у нього виникло право власності на зазначені об'єкти нерухомості за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивача- [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з мотивів, наведених у позовній заяві. У судове засідання представник відповідача Львівської міської ради не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд у відповідності до ст.169 ЦПК України, вважає, що справу слід розглядати у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні 16.10.2014 року представник відповідача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради проти позову заперечив, просив у такому відмовити. У судове засідання представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду, а тому суд у відповідності до ст.169 ЦПК України, вважає, що справу слід розглядати у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сином позивача. У 1992-1993 році [PERSON] звернувся до Виконавчого комітету Франківської районної ради народних депутатів із заявою щодо можливості експлуатації цегляних гаражів, які знаходилися на прибудинковій території будинку [ADDRESS] та власник яких був невідомий. Враховуючи, що батько був ветераном праці та ветераном війни, виконком надав йому дозвіл на експлуатацію гаражів. Після цього, починаючи з 1993 року і по даний час [PERSON] відкрито та безперервно використовував гаражі для зберігання автомобіля та інших речей. У засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є внуком позивача. Підтвердив, що все своє свідоме життя знає, що дід використовував гаражі, які знаходяться на прибудинковій території. Обидва гаражі обладнані металевими воротами, ключ до замка від яких є лише у [PERSON] та членів його сім'ї. Про те, що ці гаражі використовуються позивачем, було відомо усім сусідам, працівникам ЛКП «Навколо базару». За увесь час ніхто не висловлював ніяких претензій до [PERSON] з приводу зазначених гаражів. Свідок вказав, що і сам неодноразово допомагав позивачу в підтриманні гаражів у належному стані - разом білили стіни, фарбували ворота, наводили порядок всередині гаражів. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № 203227 від 10.11.1995 року /а.с.4/. На прибудинковій території будинку [ADDRESS] знаходяться гаражі, позначені на плані літерами Д та Е (копія плану присадибної ділянки від 11.05.1993 року знаходяться на /а.с.5/. Ця обставина підтверджується також викопіюванням з плану м. Львова з нанесенням червоних ліній на [ADDRESS] /а.с.6/. Розпорядженням Виконавчого комітету Франківської районної ради народних депутатів №492 від 22.03.1993 року «Про розгляд висновків міжвідомчої комісії» дозволено експлуатувати [PERSON], який мешкає в квартирі [ADDRESS], інвалід ІІ групи загального захворювання, на присадибній ділянці будинку /протокол №15 §3 від 15.06.1993 року /а.с.7/. Як вбачається із технічного паспорта на гараж під літерою «Д» по [ADDRESS], виготовленого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 19.09.2014 року, спірний гараж є об'єктом нерухомості, збудований на бетонному фундаменті, стіни цегляні, покрівля залізна, підлога бетонна, загальна площа - 21,9 кв.м. /а.с.18/. Як вбачається із технічного паспорта на гараж під літерою «Е» по [ADDRESS], виготовленого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 19.09.2014 року, спірний гараж є об'єктом нерухомості, збудований на бетонному фундаменті, стіни цегляні, покрівля залізна, підлога бетонна, загальна площа - 18,4 кв.м. /а.с.19/. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст. ст. 328-345 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Для набуття права власності на нерухоме майно строку набувальної давності недостатньо. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно та майно, власник якого невідомий. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд враховує добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Судом встановлено, що позивач заволодів гаражами по [ADDRESS] добросовісно, на підставі розпорядження Виконавчого комітету Франківської районної ради народних депутатів № 492 від 22.03.1993 року, яким [PERSON] було дозволено експлуатувати зазначені гаражі. Відповідно, в момент заволодіння гаражами [PERSON] не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття на них права власності. Представником відповідача добросовісність заволодіння гаражами не спростована. Відкритість та безперервність володіння позивачем гаражами підтверджується також показами свідків [PERSON] та [PERSON], наявністю в гаражах особистих речей позивача /фототаблиця на а.с.36/. Доказів протилежного відповідачами у справі не подано. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Отже, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту наведеної норми закону. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В судовому засіданні встановлено, що власник гаражів, позначених на плані літерами Д та Е, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], невідомий. У провадженні судів спору щодо зазначених гаражів немає. Реєстрація права власності на зазначені гаражі ні за позивачем, ні за третіми особами не проводилася. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно з п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, законом передбачене право позивача на звернення до суду із такими позовними вимогами, позивачем правильно визначено відповідачів у справі, то суд доходить висновку, що права та законні інтереси [PERSON] підлягають захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved