Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому посилаючись на несумісність характерів сторін та втрату ними взаємних почуттів, що притаманні подружжю, просила суд розірвати шлюб, що укладено між сторонами 30.06.1995 року, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей подружжя [PERSON] в розмірі 3000,00 грн., щомісяця, до закінчення її навчання, 30 червня 2019 року, та на утримання [PERSON], розмірі 3000,00 грн., щомісяця, до закінчення її навчання, 30 червня 2017 року. В судовому засіданні позивач уточнила заявлені позовні вимоги в частині про стягнення аліментів, та просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання зазначених дітей в розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, щомісяця, до закінчення навчання [PERSON] (30.06.2017 року), а після того, в розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, щомісяця, на утримання доньки [PERSON], до закінчення нею навчання, 30 червня 2019 року. Відповідач у судовому засіданні уточнений позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Вислухавши учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи суд вказує наступне. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №026413, [PERSON] та [PERSON], уклали шлюб, який було зареєстровано 30 червня 1995 року Відділом РАГС виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси, актовий запис № 539. За час подружніх відносин у сторін народились спільні діти: [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження видане Відділом РАГС Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, бланк серії І-ЖД №317914, та [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження видане Відділом РАГС виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси, бланк серії І-ЖД №082809. Згідно долучених до матеріалів справи довідок вказані діти отримають вищу освіту. Відповідно до наданих суду доказів та пояснень, з червня 2016 року сторони спільно не проживають, сумісне господарство не ведуть, жодних подружніх стосунків не підтримують., а діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач добровільно допомоги на утримання дітей не надає. У звязку з викладеним суд зазначає, що в силу статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Виходячи з викладених обставин, враховуючи те, що сторони не підтримують подружні стосунки вже тривалий час, спільне господарство не ведуть, зясувавши дійсну волю позивача на розірвання шлюбу суд доходить висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, та необхідність задоволення вимог позову в цій частині. Щодо вимог позову в частині стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. При цьому вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України 30 відсотків від прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний вік дитини. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. На підставі викладеного, зважаючи на зміст уточнених позовних вимог в частині про стягнення з відповідача аліментів, та на факт їх визнання відповідачем, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд, вирішуючи справу по суті має у своєму рішенні розподілити між сторонами судові витрати, так з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1653,60 грн.

Outcome: approved