Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 28.04.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] було вчинено виконавчий напис, який був зареєстрований в реєстрі за №10202, про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором в розмірі 8 377,00 грн. та 1 000,00 грн. за вчинення виконавчого напису, оскільки [PERSON] є боржником за кредитним договором №428850 від 20.11.2018р., укладеним із ТОВ «Авентус Україна», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», строк платежу за кредитним договором настав та боржником допущено прострочення платежів. Позивач зазначає, що виконавчий напис №10202 від 28.04.2020 року, вчинений приватним нотаріусом [PERSON] про стягнення заборгованості є протиправним, тобто такий, що винесений з порушенням вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», з пропуском строків звернення, а відповідачем не доведено факт безспірності заборгованості. Крім того, згідно офіційного веб-сайту Міністерства юстиції України приватному нотаріусу [PERSON] анульовано доступ до державних реєстрів, на підставі наказу МЮУ № 738/5 від 02.03.2020, однак, приватний нотаріус не зважаючи, що його повноваження щодо здійснення нотаріальної діяльності припинені з 02.03.2020 року, вчинив виконавчий напис на користь відповідача 28.04.2020 року. А тому, позивач просить суд визнати виконавчий напис від 28.04.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №10202, таким, що не підлягає виконанню та просив на підставі ст. 133, 137, 141 ЦПК України стягнути з відповідача судові витрати по справі: витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в розмірі 840,80 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача, адвокат Калінін Сергій Костянтинович в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до суду свого представника не направили, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, надали до суду відзив на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, жодний заяв чи клопотань до суду не направив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 28.04.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №10202 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків за договором про відступлення прав вимоги №1 від 12.04.2018 ТОВ "Авентус Україна", заборгованості за кредитним договором в сумі 8377,00 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту 7000,00 грн., прострочена заборгованість за комісією 0,00 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 1377,00 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту 0,00 грн., строкова заборгованість за комісією 0,00 грн., строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 0,00 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 0,00 грн. та 1000,00 грн. за вчинення виконавчого запису нотаріусом (а.с. 13). Зі змісту позовної заяви вбачається, що на даний час редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, грубим порушенням з боку нотаріуса є вчинення виконавчого напису на борговому документі без дотримання вимог Закону щодо наявності безспірної заборгованості, а також з пропуском строків звернення. Позивач зазначає, що він не підписував, не укладав з ТОВ «Авентус Україна» кредитний договір №428850 від 20.11.2018 року та кредитні кошти не отримував. Крім того, позивач не отримував письмової вимоги (повідомлення) від ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», тому, він не визнає кредитний договір, відповідно, - всю суму заборгованості визначену у виконавчому написі, оскільки позбавлений будь-якої інформації зі сторони відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» щодо підстав кредитних зобов`язань. Наданий відповідачем приватному нотаріусу розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлений представником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог до позивача. Сам розрахунок не містить необхідних даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту, відсотків, комісії, штрафних санкцій. ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не додало приватному нотаріусу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі (перерахування) кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку надав (перерахував) позичальнику згідно кредитного договору. Тому, вищевикладені обставини свідчать про наявний спір між сторонами щодо розміру заборгованості. Представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги, у відзиві зазначив, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернувся до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] для стягнення заборгованості з позивача з підстав, що випливають з кредитних відносин, до заяви долучив оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, на підставі чого приватний нотаріус видав виконавчий напис згідно з ст. 87-91 ЗУ «Про нотаріат», ч. 2 постанови КМУ від 29 червня 1999 р. № 1172. А позивач, не надав жодних доказів, що спростовують факт наявної заборгованості за кредитним договором, також, не наведено жодних доказів невідповідності заяви та доданих до неї документів для видачі виконавчого напису нотаріуса, а тому не має підстав для визнання виконавчого документа таким що не підлягає виконанню. Також, доводи [PERSON] , що він не підписував з ТОВ «Авентус Україна» кредитний договір №428850 від 20.11.2018 року та кредитні кошти не отримував, не можуть бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки не стосуються суті позовних вимог. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами даної норми дійсність правочину презюмується. Позивач не надав доказів того, що кредитний договір визнано недійсним, разом з цим зазначає, що у позивача є право на оскарження кредитного договору, проте дане питання підлягає розгляду в межах іншого судового провадження, та не має відношення до суті спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Тому, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником щодо суми боргу, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Згідно ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України за №282/20595. З виконавчого напису від 28.04.2020 вбачається, що він вчинений на підставі ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно п.3.1., 3.2. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до п.2-2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно п. 5.5. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року, виписка з особового рахунку має містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Враховуючи позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року справа № 310/9293/15, провадження № 61-154 Верховний Суд, зазначив: «Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком можуть бути підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. В постанові Верховного суду від 14.08.2019 року справа № 569/8884/17, зазначено, що з урахуванням приписів стст.15, 16, 18 ЦК, стст.50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Судом враховується, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Таким чином, слід встановити, чи були надані банком нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата Верховного суду у постанові від 29.03.2019 року у цивільній справі №137/1666/16-ц. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Позивач заперечує укладення кредитного договору №428850 від 20.11.2018 року з ТОВ «Авентус Україна», та заперечує наявність будь-якої заборгованості, тобто не визнає зазначений розмір заборгованості в сумі 9377,00 грн. перед ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», зазначаючи, при цьому, про його нікчемність, оскільки його недійсність встановлена законом (ч. 2 ст. 215 ЦК України) та сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Однак, суд критично оцінює, доводи позивача, що кредитний договір №428850 від 20.11.2018 року з ТОВ «Авентус Україна» він не укладав та не підписував, оскільки сам позивач суду не надав належних та допустимих доказів щодо визнання зазначеного кредитного договору нікчемним. Крім того, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Тому, суд враховує, що позивач з вимогами про визнання кредитного договору недійсним до суду не звертався та відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому суд також враховує, що ні відповідач, ні приватний нотаріус [PERSON] не надали суду документів, на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис, адже, відповідач зазначає, що до заяви про вчинення виконавчого напису долучив оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, на підставі чого приватний нотаріус і видав виконавчий напис згідно з ст. 87-91 ЗУ «Про нотаріат», п. 2 Переліку документів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 р. № 1172. Однак, суд критично оцінює дані доводи відповідача, щодо обґрунтування розміру заборгованості, оскільки з виписки неможливо встановити наявність безспірної заборгованості, так як первинні облікові документи, оформлені у порядку визначеному ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік», а саме банківська виписка, яка має статус первинного документу, що підтверджено переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5, суду надані не були, тому і немає підстав вважати, що розмір заборгованості позивача перед банком, а також розмір процентів за користування кредитними коштами, зазначених у виконавчому написі, є безспірним. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №61-517св18. Отже, під час розгляду справи знайшов підтвердження факт, що відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не надав приватному нотаріусу [PERSON] необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості позивача. Позивач, окрім, заперечень самого розміру боргу та підстав його нарахування, заперечує і отримання ним повідомлення-вимоги про усунення порушень від товариства, яке мало б передувати вчиненому виконавчому напису про стягнення заборгованості. Суд приймає до уваги дане твердження позивача, оскільки, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до суду не надали доказів належного сповіщення боржника про борг, про направлення йому вимоги, а боржник вважається належним чином повідомлений про вимогу щодо усунення порушень за кредитним договором в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про усунення порушень за кредитним договором, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Не отримання позивачем вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавила його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»», позивач не мав можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Крім того, як вбачається з даних офіційного веб-сайту Міністерства юстиції України, а саме списку державних реєстраторів та нотаріусів, яким анульовано доступ до державних реєстрів, приватному нотаріусу [PERSON] анульовано доступ до державних реєстрів, на підставі наказу Міністерства юстиції України №738/5 від 02.03.2020 року. Однак, приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], не зважаючи на те, що його доступ до державних реєстрів анульовано з 02.03.2020 року, що унеможливлює вчинення реєстраційних та нотаріальних дій, вчинив виконавчий напис 28.04.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 377,00 грн. та 1 000,00 грн. за вчинення виконавчого напису, який було зареєстровано в реєстрі за №10202. З вказаного виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Позивач зазначає, що пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року залишена без змін визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, в тому числі п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Тому, нотаріус має вчиняти виконавчий напис лише на підставі оригіналу кредитного договору Так, нотаріус в день вчинення виконавчого напису 28.04.2020 року керувався пунктом Переліку, який був законним та чинним, однак, він вчинений на окремому бланку, що суперечить вимогам ст. 18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат». У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду наведеного, даючи оцінку наданим у справі доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, позивачем надано: договір №б/н20 про надання професійної правничої допомоги від 11.06.2020 року, додаток №1 до договору №б/н20 про надання професійної правничої допомоги від 11.06.2020 року, яким визначено гонорар в розмірі 5000,00 грн., рекомендовані ставки адвокатського гонорару (винагороди), затверджені рішенням керівника Адвокатського бюро «Калінін і партнери» від 17.07.2018 року, додаток №2 до договору №б/н20 про надання професійної правничої допомоги від 11.06.2020 року (акт виконаних робіт (наданих послуг)) та меморіальний ордер №@2PL036934 від 12.06.2020 року в підтвердження оплати правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку (а.с. 16-23). Розмір судових витрат на правову професійну допомогу склав 5000 грн.. За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Тому, відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] судові витрати по справі, які складаються з судового збору та витрат за надану йому професійну правову допомогу на загальну суму 5840 грн. 80 коп., що підтверджено відповідною квитанцією та меморіальним ордером (а.с. 22, 24). На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5,

Outcome: approved