Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просить з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON] на 2/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Визнати за ним право власності на 1/3 частини вказаного житлового будинку в порядку набувальної давності. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що внаслідок смерті [PERSON], відкрилася спадщина на 2/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач є сином померлої та єдиним спадкоємцем. [INFO] в м. Дніпро, Дніпропетровської області, [PERSON], померла, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації смерті 16 серпня 2016 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 903. Заповіт померлою не складався. Позивач звернувся до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, із заявою про вчинення видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON], померлої [INFO], яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Державним нотаріусом Білецькою В.І. відкрито спадкову справу (номер у спадковому реєстрі 59390184) та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 березня 2017 року, у зв'язку з відсутністю всіх необхідних документів, а саме довідки з бюро технічної інвентаризації про те, що нерухоме майно знаходилось у власності спадкодавця станом на 01.01.2013 року. Отримати вищевказаний документ немає можливості, оскільки АР Крим є тимчасово окупованою територією, а в разі його отримання він не буде визнаний як легітимний правовстановлюючий документ на території України, у зв'язку з чим реалізувати своє спадкове право позивач позбавлений можливості. Інша 1/3 частини спірного житлового будинку належала бабі позивача [PERSON], яка померла [INFO]. Вказану спірну частку: 1/3 будинку не прийняв у власність ніхто із спадкоємців. Фактичне утримання всього будинку протягом більше 10 років здійснювала [PERSON] Після смерті якої, володіння вказаним житловим будинком здійснює позивач, а отже - має право набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ч. 2 ст. 344 ЦК України. Під час судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав, виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши в якості свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.05.2017 року визначено підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] поданої в особі представника [PERSON] до Феодосійської міської ради Автономної республіки Крим про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - Дніпровському районному суду м. Києва. Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав [PERSON], яка за родинним спорядненням являється бабою позивача. За час свого життя [PERSON] склала заповіт, у відповідності до якого заповіла домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в рівних частинах своїм дітям: [PERSON], [PERSON], [PERSON] - по 1/3 (одній третій) частки кожному. [INFO] [PERSON] померла, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації смерті 13 серпня 1996 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № I679 (Т. 1 а.с. 73). [PERSON], прийняла спадщину (1/3 (одну третю) частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель), звернувшись до нотаріуса, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (від 17 липня 1998 року; номер в Реєстрі 2-558), зареєстрованим у Феодосійському Міжміському бюро технічної інвентаризації 24.07.1998р. (Т. 1 а.с. 17-18). [PERSON] також прийняв належну йому за заповітом 1/3 (одну третю) частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що після його смерті перейшла в порядку спадкування за законом до його дружини - [PERSON]. Вказана частка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Феодосійською державною нотаріальною конторою 12 серпня 1999 року, за реєстром за № 2-541, зареєстрованого у Феодосійському Міжміському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 1999 року під № 2111. [PERSON] передала за Договором дарування (від 15 серпня 2001 року; номер в Реєстрі 209), зареєстрованого у Феодосійському міжміському бюро технічної інвентаризації 17.08.2001р. 1/3 частки будинку матері позивача - [PERSON] (Т. 1 а.с. 19,20). Таким чином, [PERSON] стала власником 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як убачається із заяви [PERSON] направленої на адресу нотаріуса про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] та пояснень позивача, [PERSON] проживав в [ADDRESS]. Доказів того, що [PERSON] отримав у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину після смерті матері та зареєстрував право власності на 1/3 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] - матеріали справи не містять. Відповідно до пояснень позивача, [PERSON] за життя не встиг оформити право власності на вказане домоволодіння та свідоцтва про право на спадщину не отримував. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про його смерть (Т. 1 а.с. 75). Позивачу невідомо про його спадкоємців, ніхто не заявляв про свої права і не приїжджав до будинку, не цікавився в якому він стані. Згідно із ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією. В силу п. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, не убачається можливим отримати відомості з державного реєстру щодо реєстрації права власності на спірну 1/3 частину домоволодіння що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, пояснення позивача, що [PERSON] не оформив в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/3 частини будинку узгоджуються із відомостями, що містяться у Довідці про належність домоволодіння від 21.08.2001 року та Технічного паспорту від 01.06.2012 року, виданими Феодосійським міжміським бюро реєстрації та технічної інвентаризації, зі змісту яких убачається, що станом на 2001 рік, тобто після смерті [PERSON], 1/3 частки житлового будинку була зареєстрована на праві власності померлій [INFO] [PERSON]. Таким чином, право власності на 1/3 частини будинку, що підлягали державній реєстрації після смерті [PERSON] не зареєстровані. Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як убачається із матеріалів справи, померла [INFO] [PERSON] за життя заповіту не складала. За статтею 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 Цивільного кодексу України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач, як син спадкодавця належить до першої черги спадкоємців за законом. Інших спадкоємців І черги за законом судом не встановлено. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Із матеріалів справи, убачається, що позивач звернувся до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] матері - [PERSON]. 14 березня 2017 року постановою державного нотаріуса було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] померлої [INFO] у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно спадкодавця та неможливістю витребувати необхідні відомості для видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду, що нерухоме майно перебуває на тимчасово окупованій території і в силу п. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. (Т. 1 а.с. 22). Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України передбачає, що відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, а у разі його порушення, невизнання або його оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. З огляду на означене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності за позивачем в порядку спадкування після смерті матері [INFO] [PERSON] на 2/3 частини домоволодіння що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач в судовому засіданні показав, що з 1996 року його мати [PERSON] сама проживала у спірному будинку, здійснювала догляд за будинком та сплачувала всі комунальні платежі (загалом більше 10 років). З 2016 року у вказаному будинку проживає [PERSON], здійснює володіння будинком та несе витрати по його утриманню. Відповідно до документів, що містяться в матеріалах справи спадщина відумерлою не визнавалась, право власності за третіми особами не зареєстроване, інших осіб, що заявляють права власності на спірний будинок, немає, спори щодо вказаного майна відсутні. Згідно із ч.1, 2,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). За статтями 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п.13 Постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно із п.14 Постанови рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно. Згідно із інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності певних умов, а саме: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Як убачається із досліджених судом доказів [PERSON] з 1996 року здійснювала безперервне володіння будинком за адресою: [ADDRESS], що підтверджується укладеними від її імені договорами на споживання електричної енергії, квитанціями на оплату комунальних послуг, договорами поставки, рахунками-фактурами, товарними чеками на придбання та замовлення будівельних матеріалів для здійснення ремонтних робіт вказаного домоволодіння. (Т. 1 а.с. 89-223). Отже, враховуючи, що [PERSON] добросовісно володіла спірною 1/3 частини домоволодіння починаючи з 1996 року по день своєї смерті, право власності на яке зареєстроване за померлою [INFO] [PERSON], тобто понад 10 років, на даний час утримання будинку здійснюється позивачем, який заявляє про давність володіння і просить його приєднати до часу свого володіння, протягом якого цим майном володіла його мати, суд вважає за можливе визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 2 ст. 344 ЦК України. З огляду на означене, суд оцінюючи докази в їх сукупності приходить до висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог, а тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved