Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача коштів за договором позики в розмірі основного боргу 12 900 грн.; інфляційних витрат 17415,44 грн.; 3% річних від простроченої суми 1893,65 грн., що разом складає 32 209 грн. 09 коп. Обгрунтовує позов тим, що 18 квітня 2013 року він уклав із [PERSON] договір позики грошових коштів, відповідно до якого останній отримав від нього грошові кошти у сумі 46 800 грн. та зобов'язався повернути до 26 квітня 2013 року. Однак, на даний час [PERSON] взяті на себе зобов'язання виконав частково, кошти у повному обсязі не повернув, тому просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 03.05.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, так як згідно з вимогами ч.6 ст.19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовну заяву підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просять таку задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у зазначений строк в ухвалі від 03.05.2018 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин. У зв'язку з неявкою у судове засідання відповідача, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України постановив здійснювати розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши вступне слово позивача та його представника, з'ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як встановлено судом, 18.04.2013 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що стверджується розпискою [PERSON] від 18.04.2013, згідно якого відповідач отримав від позивача кошти в розмірі 46 800 грн. та взяв на себе зобов'язання повернути позивачу отримані кошти до 26.04.2013. В тексті зазначеної розписки міститься безумовне зобов'язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти, а також підтвердження їх отримання. На переконання суду, розписка, складена відповідачем, копія якої долучена до матеріалів справи, оригінал оглянуто в судовому засіданні є борговим документом. При цьому встановлено, що відповідач повернув позивачеві частину позичених коштів у сумі 33 900 грн. З'ясовано, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконав та не повернув решту суми позики. Згідно з розрахунком позивача утворилася заборгованість на загальну суму 32 209 грн. 09 коп., з яких: основний борг 12 900 грн.; інфляційні витрати 17415,44 грн.; 3% річних від простроченої суми 1893,65 грн. Суд приймає до уваги наведений позивачем розрахунок заборгованості, який міститься у позовній заяві, оскільки відповідачем такий не спростовано та жодних доказів щодо його неправильності суду не надано. Крім того, наявність боргового документа у позивача без відповідної помітки про повне виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Частиною 1 ст.1050 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За умовами ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З огляду на те, що відповідачем [PERSON] порушено умови договору позики та не виконано взятих за таким зобо'вязань, у добровільному порядку останній ухиляється від повернення позичальнику коштів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач на підставі п.13 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, відтак судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст.ст. 11, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved