Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення шкоди, пов»язаної з виплатою страхового відшкодування в розмірі 33630,92 гривень та судових витрат у справі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та ТОВ «Перша Лізингова Компанія» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 250587994.14, згідно якого було застраховано автомобіль [NUMBER]. 09.10.2014 р. в м.Києві на вул.Набережно-Рибальській відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Volkswagen», д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Відповідно до постанови Подільського районного суду м.Києва від 31.10.2014 р. винною у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] Власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» прийнято рішення про визнання даної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування в розмірі 33630,92 гривень. ПрАТ «АCK «ІНГО Україна» на підставі положень ст.993, 1166 ЦК України в порядку регресу просить стягнути з відповідача збитки, пов»язані з виплатою страхового відшкодування. Представник позивача в судове зсідання не з»явився, подавши заяву про розгляд справи у відсутність представника Страхової компанії та надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з»явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась судом за місцем реєстрації. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну її зберігання на поштовому відділенні в зв»язку з неотриманням адресатом. Оскільки в силу положень ст.130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час розгляду справи, за згодою представника позивача, на підставі положень ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході розгляду справи встановлено, що між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та ТОВ «Перша Лізингова Компанія» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 250587994.14, згідно якого було застраховано автомобіль [NUMBER]. 09.10.2014 р. в м.Києві на вул.Набережно-Рибальській відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Volkswagen», д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Відповідно до постанови Подільського районного суду м.Києва від 31.10.2014 р. винною у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] Власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» прийнято рішення про визнання даної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування в розмірі 33630,92 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 40 від 08.01.2015 р. Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до роз»яснень, що містяться в Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Як закріплено ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов"язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов»язок власників транспортних засобів застрахувати свою відповідальність. Відомості про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, матеріали справи не містять. Позивач в порядку суброгації набув право вимоги до відповідача про відшкодування в порядку регресу витрат, пов»язаних зі сплатою страхового відшкодування. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі зібрані і досліджені судом докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки грунтуються на вимогах чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, і доведені в ході судового розгляду. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: approved