Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 23.02.2014 близько 15:00 години на 2 кілометрі автодороги [PERSON] - Узин в межах території Рокитянського району Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме водій [PERSON], керуючи автомобілем "ВАЗ 2101", д.н.з. 13373КХ, не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини, де допустив зіткнення з деревом. Внаслідок вказаної пригоди пасажир автомобіля [PERSON], [INFO], отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди. За фактом дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження за №12014110000000043 від 24.02.2014 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на разі, останнє було закрито 12.05.2014 у зв'язку зі смертю підозрюваного [PERSON]. Зазначає, що наслідками дорожньо-транспортної пригоди позивачу заподіяно матеріальну та моральну шкоду право на відшкодування якої він має відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 в редакції, яка була чинною на момент пригоди. У відповідності до положень частини 1 статті 35 вказаного Закону позивач 17.11.2016 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся до нього у визначеному вказаним Законом порядку із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати суму страхового відшкодування на банківські реквізити свого уповноваженого представника [PERSON]. Вказані документи відповідач отримав цього ж дня, тобто 17.11.2016 та зобовязаний був провести виплату страхового відшкодування у передбачені законом строки, а саме до 15.02.2017 включно. Разом з тим, відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування лише 10.04.2017. Посилається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем свого зобовязання позивач має право на стягнення решти недоплаченої суми страхового відшкодування, неустойки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних у розмірі та з підстав передбачених ст.ст. 509, 526, 530, 610, 625, 611, 1200 ЦК України та ст.ст. 27, 36 Закону №1961-IV від 01.07.2004. Зазначає, що відповідачем не виплачено позивачу у повному обсязі шкоду у зв'язку із втратою годувальника, а саме виплачено замість належних в межах ліміту 100000.00 грн. лише 43848.00 грн. без будь-якого письмового обґрунтування. Вважає, що таким чином не відшкодованою залишається бути шкода в сумі 26920.00 грн. (100000.00 грн. (43848.00 грн. + 14616.00 грн. ( відшкодована моральна шкода) + 14616.00 грн. ( відшкодування витрат на виготовлення самітника) 73080.00 грн. = 26920.00 грн.). Просить стягнути з відповідача на свою користь 26920.00 грн. відшкодування суми основного боргу страхового відшкодування, 6413.34 грн. пені за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 16.02.2017 по 08.08.2017, 2835.64 грн. інфляційного збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування за вказаний період часу, 711.56\~грн. розміру відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування за аналогічний період часу та 4.800.00 грн. судових витрат, повязаних з оплатою позивачем правової допомоги. Всього таким чином просить стягнути з відповідача на свою користь 41680.54 грн.. Будучи належним чином повідомленим, відповідач свого представника у судове засідання не направив та подав заперечення на позов, яким позов визнав частково в частині відшкодування суми страхового відшкодування в розмірі 26920.00 грн.. Інших вимог не визнав, пославшись на те, що пеня мала обраховуватися лише з 12.06.2017, а саме після спливу 90 днів від дня надання позивачем повного пакету документів для проведення страхового відшкодування, що мало місце 13.03.2017. З огляду на викладене та у звязку із повторною неявкою представника відповідача у судове засідання без поважних причин суд ухвалив провести розгляд спору по суті у відсутності останнього, що узгоджується із положеннями ст.169 ЦПК України. Представник позивача позов у судовому засіданні підтримав за викладених у ньому обставин і підстав, та просив задовольнити. Також суду пояснив, що викладені у запереченні на позов доводи відповідача про те, що позивачем не вірно визначений період нарахування пені, є необґрунтованими, оскільки відповідач у відповідності до положень Закону №1961-IV від 01.07.2004 зобовязаний був сам витребувати необхідні для проведення страхового відшкодування та витребовувані ним від позивача документи, а тому період має обраховуватися саме з моменту збігу 90 днів після звернення позивача до відповідача із заявою та доданими до неї документами, що мало місце 17.11.2016. Такою датою є - 16.02.2017. Заслухавши у судовому засіданні представника позивача, дослідивши отриманні у справі письмові докази і в тому числі заперечення відповідача на позов, судом встановлено наступні обставини спору та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що викладені у позові обставини, що стали підставою для проведення позивачу відповідачем страхового відшкодування, останнім визнаються, не оспорюються, а тому доказуванню відповідно до положень ст. 61 ЦПК України не підлягають. Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК, за якими кожна\~ особа\~ має право на захист свого цивільного права у\~ разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого\~ особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.\~ Відповідно до положень статті\~ 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявленої вимоги та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору та їх представниками. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору, регулюються положеннями ст.ст. 509, 526, 530, 610, 625, 611, 1200 ЦК України та ст.ст. 27, 36 Закону №1961-IV від 01.07.2004. Відповідно до положень ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому законодавець визначив, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається, спір стосується періоду обрахування пені на суму заборгованості страхового відшкодування та стягнення передбачених ст. 625 ЦК України сум за порушення грошового зобовязання (суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми). Будучи потерпілою у розумінні положень пункту 1.3. статті 1 Закону №1961-IV від 01.07.2004 в редакції, чинній на дату пригоди, та у відповідності до положень частини 1 статті 35 вказаного Закону («Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування»), позивач через свого представника 17.11.2016 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся до останнього у визначеному вказаним Законом порядку із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати суму страхового відшкодування на банківські реквізити уповноваженого представника [PERSON]. Вказані документи відповідач отримав 17.11.2016. Приписами пункту 36.2. статті 36 Закону №1961-IV від 01.07.2004 в редакції, чинній на дату пригоди, встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Таким чином, останнім днем виплати відповідачем позивачу страхового відшкодування є 15.02.2017. На разі, як вбачається із встановлених обставин спору, відповідач в порушення вимог Закону №1961-IV від 01.07.2004 здійснив часткову виплату страхового відшкодування лише 10.04.2017. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 Кодексу встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини 1 статті 530 Кодексу, якщо якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 Кодексу передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Приписами статті 611 Кодексу визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, обставини чого у даній справі у відповідності до отриманих доказів судом не встановлено. Таким чином, зважаючи, що на переконання суду позивачем вірно визначено період нарахування пені та передбачених ст.625 ЦК України виплат, а також не викликає сумнів правильність обрахування останніх за вказаний позивачем період часу, зважаючи на визнання відповідачем частини позовних вимог в частині стягнення основної суми заборгованості по страховій виплаті і що вказує на визнання ним також обставини прострочення виплати страхового відшкодування, а відтак наявності заборгованості останньої у зазначеній позивачем сумі, суд приходить до висновку про доведеність обставини порушення відповідачем права позивача на отримання страхового відшкодування, яке підлягає судовому захисту. Порушене таким чином право позивача підлягає захисту визначений позивачем спосіб, а саме шляхом стягнення з відповідача на його користь 26920.00 грн. відшкодування суми основного боргу страхового відшкодування, 6413.34 грн. пені за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 16.02.2017 по 08.08.2017, 2835.64 грн. інфляційного збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування за вказаний період часу, 711.56\~грн. розміру відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування за аналогічний період часу, а всього 36880.54 грн.. Позов таким чином підлягає задоволенню. Наданий позивачем розрахунок витрат на оплату правової допомоги та обставина проведення ним оплати такої за власні кошти в сумі 4.800.00 грн. з огляду на отримані у справі докази з цього приводу у суду сумніву не викликають, а тому понесені ним у справі такі витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь у зазначеній сумі відповідно до положень ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України. Від сплати судового збору при зверненні до суду із позовом позивач звільнений у відповідності до положень п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому останній підлягає стягненню з відповідача на користь держави у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 640.00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved