Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 19 вересня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області зареєстрований шлюб з відповідачем,про що зроблено актовий запис № 1270. В шлюбі народилися: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу стало те, що сторони не змогли знайти спільного порозуміння, через що сторони з липня 2014 року разом не проживають, шлюбних відносин не підтримують. Стосунки які на даний час існують між ними виключають можливість її збереження. За наведених обставин просить шлюб розірвати, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити на проживанні з ним, а доньку [PERSON], [INFO], залишити на проживанні з матір"ю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а позов просив задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги визнали,однак відповідач зазначила, що не проживає з позивачем з осені 2014 року. В судовому засіданні представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради проти заявленого позову не заперечив та підтримав наданий суду висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.09.2002 року (а.с.4) сторони зареєстрували шлюб 19 вересня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис за № 1270. В шлюбі у сторін народились син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сімї сторони з середини 2014 року не проживають разом однією сімєю, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин на даний час не підтримують. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим,що розірвання шлюбу суперечить інтересам сторін та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що з серпня 2015 року малолітній син -[PERSON], [INFO], проживає з батьком. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Рішенням від 03.03.2016 року № 160 затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], а малолітньої [PERSON], [INFO], з матір"ю [PERSON]. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В судовому засіданні відповідач зазначила, що після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище відповідача просила не змінювати на дошлюбне. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved