Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом з тих підстав, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 5,08 га, що знаходиться на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області. Померлою було складено заповіт, згідно якого вона все майно заповіла позивачеві. Нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що вона на час смерті була зареєстрована у місті Торез, тому нотаріус не має змоги перевірити наявність заведеної спадкової справи, спадкового договором, заповіту, адже немає доступу до реєстрів. Оскільки вирішити даний спір в добровільному порядку неможливо, позивач вимушена звертатись до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника селищної ради, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи - відділ у Новоархангельському районі Головного управління Держгеокадастру Кіровоградської області, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи сектору державної реєстрації прав Новоархангельської РДА у Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі і на підставі прийняття спадщини. Судом достовірно встановлено, згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20 лютого 2018 року [PERSON] померла [INFO] в місті Торез Донецької області. За життя [PERSON] мала у власності земельну ділянку площею 5,08 га (кадастровий номер - 3523681200:02:000:0700), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області в межах згідно з планом, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 322997, виданого 30 серпня 2002 року Новоархангельською РДА Кіровоградської області. Згідно копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , що була витребувана судом у Новоархангельської районної державної нотаріальної контори, заява про прийняття спадщини надійшла від імені [PERSON] , заяви про відмову від прийняття спадщини не надходили. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. [PERSON] був складений заповіт, який посвідчений Кальниболотською сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області 20 липня 2010 року за № 189, згідно якого вона заповіла [PERSON] усе своє майно. На підтвердження факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини позивач подала до суду довідку Пелагіївської селищної адміністрації міста Торез Донецької Народної Республіки від 24.04.2019 року за № 1293, яка видана на тимчасово окупованій території України, з якої видно, що [PERSON] була зареєстрована до дня смерті в [ADDRESS] і разом із нею проживала [PERSON] . Оцінюючи зазначену довідку, суд виходить з того, що дана довідка містить інформацію про факт, що має наслідком виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про місце проживання спадкодавця на час відкриття спадщини, виданого закладом що знаходиться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації права позивача щодо як підстав спадкування , так і визначення кола осіб , які мають право на спадкування. Державним нотаріусом 01 листопада 2019 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Своє рішення нотаріус мотивує тим, що надана довідка про реєстрацію померлої не може бути прийнята нотаріусом у зв`язку з тим, що вона не містить повної інформації та проставлена печатка ДНР. Нотаріус не може перевірити інформації щодо спадкування у зв`язку з тим, що немає доступу до Державних реєстрів. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верхованого Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Оскільки позивач є спадкоємцем по заповіту після смерті спадкодавця, прийняла спадщину, тому має право спадкувати належну спадкоємцеві земельну ділянку, яка підтверджена відповідним Державним актом на право приватної власності на землю. Захист прав позивача можливий лише в судовому порядку, оскільки іншим шляхом на даний час неможливо реалізувати його право на оформлення спадкових прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved