Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є власником будинку №82 по вул.. Отрадній в Приморському районі м. Маріуполя, на підставі договору про надання земельної ділянки, посвідченого Жданівською держнотконторою 15.04.1971 р. реєстр 959, зареєстрований в реєстровій книзі №27919, що підтверджено реєстраційним посвідченням Маріупольського БТІ від 12.11.1975 р. В даному будинку крім нього зареєстрований з 26.08.1997 р. його син - відповідач [PERSON] який не мешкає у спірному будинку більше 10 років. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останній мешкає за межами України. Просив визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування будинком №82 по вул.. Отрадна в Приморському районі м. Маріуполя. Позивач [PERSON] у позовній заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. \~ \~ \~ \~В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України не з'явився, проте від представника відповідача за довіреністю [PERSON] надійшла до суду заява про визнання відповідачем позову в повному обсязі, не заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування будинком №82 по вул.. Отрадна в Приморському районі м. Маріуполя, добровільно знятись з реєстраційного обліку не має можливості через відсутність на території України (а.с.35-36). Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з урахуванням вимог ч.4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнаний відповідачем в повному обсязі. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить будинок №82 розташований по вул.. Отрадній в м. Маріуполі на підставі на підставі договору про надання земельної ділянки, посвідченого Жданівською держнотконторою 15.04.1971 р. реєстр 959, зареєстрований в реєстровій книзі №27919, що підтверджено реєстраційним посвідченням Маріупольського БТІ від 12.11.1975 р. (а.с.4) Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 06.08.2018 р. №0312-8054 у спірному будинку зареєстровано [PERSON] з 29.06.1988 р. (а.с. 27). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом актом КСН «Селище Південне» від 14.07.2018 року з якого вбачається, що відповідач [PERSON], [INFO] лише зареєстрований за адресою: [INFO] а фактично не проживає більше 15 років (а.с. 22). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання\~ відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сімї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у [INFO] як член сімї позивача, та більш ніж 10 років не проживає у спірному будинку без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved