Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача у якому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав, щодо його неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . У позові зазначила, що з травня 2009 року сторони у справі проживають окремо, батько з сином не спілкується, не займається його вихованням та забезпеченням, жодних з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, має заборгованість по аліментам. Позивач самостійно утримує дитину, піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток сина. За вказаних обставин позивач просить позовні вимоги задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву у якій просила розглянути справу без її участі та участі її представника, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлений про розгляд справи, у встановленому законом порядку. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Представник третьої особи, органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, надала суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Представник третьої особи, органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.164 СК України, оскільки батько і матір можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син, [PERSON] . З травня 2009 року сторони по справі припинили шлюбні стосунки та проживають окремо. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-5554/2010 від 17 вересня 2010 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина до повноліття. Проте, судом встановлено, що відповідачем вказане судове рішення не виконується, що підтверджується розрахунками заборгованості по аліментам у ВП 42760333 від 03102019 року, витягом з Єдиного реєстру боржників, вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/3752/13к від 20.05.2013 Дитина проживає разом з матір`ю, про що свідчать довідка про реєстрацію місця проживання особи від 09.08.2018 року, акт обстеження умов проживання від 09.04.2019 року та рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/3092/19 від 18.10.2019 року. Позивач працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, створила для сина всі необхідні умови проживання та розвитку, що підтверджується відповідними довідками, характеристиками, актом обстеження умов проживання дитини. З травня 2009 року відповідач життям сина не цікавиться. Спілкування між сином і батьком - відсутнє, дитина відповідача не знає і будь-яких зв`язків з батьком не має. Наявність перешкод у спілкуванні сина з батьком з боку матері судом не встановлена, таких заяв батька ні до органів опіки ні до суду не надходило. Вирішувати спільно питання які стосуються виховання, розвитку, здоров`я сина відповідач спільно з позивачем не бажає. Отже, батько, тривалий час не забезпечує взагалі будь-якого батьківського виховання і піклування відносно сина, [PERSON] , чим порушує приписи ст. 141, 150, 157 Сімейного кодексу України, ст. 2 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист прав і основних свобод людини за 1950 рік, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, вимоги Європейської Конвенції про здійснення прав дітей від 08 вересня 1995 року. Вказані обставини підтверджуються висновком спеціаліста-психолога від 23.02.2019 року, відповідно до якого, було з`ясовано, що [PERSON] ідентифікує себе зі своєю родиною, в якій він проживає (мати, [PERSON] , бабуся, [PERSON] ). Родину сприймає дружелюбною, в якій йому дуже комфортно. У процесі спілкування з [PERSON] спеціалістом - психологом були виявлені теплі і ніжні почуття до членів своєї родини, більш тісні, емоційно комфортні взаємовідносини у [PERSON] встановлені з мамою - [PERSON] Батька [PERSON] не пам`ятає. Також матеріали справи містять письмові пояснення від 11.03.2020 року неповнолітнього, [PERSON] , з яких вбачається що відповідача він ніколи не бачив, не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав, бачити батька не бажає. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 17.03.2020 року щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, рішенням комісії прийнято визнати доцільним позбавити відповідача, [PERSON] батьківських право по відношенню до сина, [PERSON] , [INFO] . Аналізуючи зібрані у справі докази суд прийшов до висновку, що відсутність з боку відповідача батьківського піклування і формальна наявність у відповідача батьківських прав суперечить інтересам дитини і її фактичному уявленню про батька, порушує права неповнолітнього, [PERSON] , оскільки за наявності біологічного батька дитина фактично позбавлена батьківського (з боку відповідача) піклування. Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, слід керуватися положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, ратифікованої постановою Верховною Радою УРСР від 27.02.91 №789-XII, Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.96, до якої Україна приєдналась із заявами та застереженнями відповідно до закону від 14.09.2006 №136-V, Конвенції про контакт з дітьми від 15.05.2003, ратифікованої законом від 20.09.2006 №166-V, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.80, до якої Україна приєдналась із заявою відповідно до закону від 11.11.2006 №3303-IV, Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20.05.80, ратифікованої із заявами та застереженнями законом від 6.03.2008 №135-VI, а також міждержавними договорами України та остаточними рішеннями Європейського суду з прав людини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року з наступними змінами і доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11-12 цього ж Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні обов`язки щодо своїх дітей. Аналогічні приписи містить ст. 141 Сімейного Кодексу України. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись саме на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За загальним правилом, позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення, позбавлення, поновлення батьківських прав», ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти . Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Узагальнюючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, відносно неповнолітнього [PERSON] .

Outcome: approved