Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06 липня 1999 року нерухомого майна - квартири, загальною площею 71,0 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за № 129/012. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що 06 липня 1999 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №129/012, відповідно до якого вона купила квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний Договір був укладений та зареєстрований на Товарній Біржі «Дніпродзержинська» за реєстраційним номером 129/012. Сторонами були виконані усі істотні умови договору купівлі - продажу нерухомого майна, а саме, вона прийняла майно та сплатила за нього відповідачу належну за договором грошову суму, а саме 24520 грн. Проте, у зв`язку тим, що даний договір не посвідчений нотаріально, вона не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому змушена звернутись з позовною заявою до суду, про захист своїх прав. 09 вересня 2020 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи, відповідно до ст. 128 ЦПК України, повідомлений належним чином. Третя особа - Товарна біржа "Дніпродзержинськ", у судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи, відповідно до ст. 128 ЦПК України, повідомлені належним чином. Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позицію сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що наявні законні підстави ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 06 липня 1999 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №129/012, який був зареєстрований на Товарній Біржі «Дніпродзержинська» зареєстрований у реєстрову книгу за № 146 та реєстровим № 22056. Відповідно до вказаного договору, позивач купила квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за 24520 грн., що підтверджується копією договору від 06 липня 1999 року (а.с. 13). Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , складається з трьох кімнат житловою площею 40,5 кв.м., загальною площею 71,0 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту (а.с. 14-18). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України (в редакції 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних прав та відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ч. 1 ст. 45 ЦК України (в редакції 1963 року), недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Вищезазначене не суперечить й вимогам ст. 328 ЦК України (в ред. 2003 року), відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно ч. 4 ст. 203 ЦК України (в редакції 2003 року), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ч. 1 ст. 209 ЦК України (в редакції 2003 року), правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 2003 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно із ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). За змістом ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, право власності на спірну квартиру, що виникло у позивача на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Товарною біржею «Дніпродзержинська», а не нотаріусом, станом на 06 липня 1999 року не суперечить чинному законодавству. Відповідно до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею, були підставою для їх державної реєстрації. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-ІУ право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Враховуючи викладені обставини, суд, приймаючи до уваги, що договір купівлі-продажу підписаний сторонами та пройшов державну реєстрацію відповідно до чинного на той час законодавства, сторонами виконані всі умови договору купівлі-продажу, вважає, що такий договір укладений на той час правомірно, з додержання вимог закону, та зазначений договір купівлі-продажу є дійсним. Тож суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 06 липня 1999 року, укладеного між сторонами дійсним, підлягають задоволенню.

Outcome: approved