Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивачі звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просили витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та здійснити реєстрацію права власності за [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] на 1/3 частину квартири. В обґрунтування позову зазначили, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] , в саме [PERSON] належить 2/3 її частини, а [PERSON] 1/3 частина. Зазначена квартира17 березня 2016 року, за підробленими довіреностями, була продана [PERSON] [PERSON] [PERSON] в зазначеній квартирі постійно не проживає, у зв`язку з її мешканням в Ізраїлі. [PERSON] з кінця вересня 2015 року знаходився в місцях позбавлення волі. В кінці лютого 2016 року позивачам стало відомо, що на підставі підроблених консульських довіреностей від 15 грудня 2016 року, їх квартира 23 лютого 2016 року була продана [PERSON] , який 17 березня 2016 року продав її [PERSON] . На підставі заяви Панченко І.М., як представника [PERSON] від 19 березня 2016року 20 березня 2016 року до ЄРДР за № 12016040350001031 були внесені відомості про кримінальне правопорушення, а саме, що 23 лютого 2016 року невідома особа шахрайським шляхом заволоділа зазначеною квартирою. Враховуючи, що консульські довіреності, на підставі яких було оформлено договір купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року в силу ст.. 203, 215 ЦК України є нікчемними правочинами, вони звернулися до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] спірну квартиру, та в порядку ст. 216 ЦК України, скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] , здійснивши реєстрацію права власності за ними. Рішенням суду від 07 вересня 2016 року позов було задоволено. Однак рішенням державного реєстратора відмовлено у реєстрації права власності за позивачами, тому як після скасування реєстрації права власності за [PERSON] право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] , що змусило позивачів знову звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року у справі відкрите провадження. 08 листопада 2018 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Мельника О.М. проведений повторний автоматичний розподіл справи та визначений автоматизованою системою головуючий суддя Сорока О.В., яким прийнято до свого провадження цивільну справу на призначено її до судового розгляду. Представник позивачів подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Згідно вимог\~ст.\~280\~ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 липня 1997 року, копією свідоцтва про шлюб від 04 лютого 2005 року, договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 03 вересня 2010 року, договором дарування частини квартири від 24 листопада 2010 року та відповідною реєстрацією. [PERSON] є власником 1/3 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 липня 1997 року, договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 03 вересня 2010 року та відповідною реєстрацією. 02 лютого 2016 року [PERSON] уповноважено [PERSON] розпоряджатися усім майном [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен Федеративна Республіка Німеччина, посвідченої консулом Генерального консульства України в Мюнхені Березкіним І. [PERSON] . 15 лютого 2015 рок за р.№ 1216/2/2-1796. Довіреність посвідчено Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Наталією Володимирівною 02 лютого 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 47. Міністерством закордонних справ України за вих. № 721/17-636-836 від 12 липня 2016 року на адресу суду направлені відомості про те, що довіреність за реєстровим номером 1215/2/2-1796 від 15 грудня 2015 року від імені [PERSON] консулом Генерального консульства України в [PERSON] чи іншою консульською посадовою особою у Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалася; громадянка [PERSON] .М. Фрейдлін до Генерального консульства України в Мюнхені за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних не зверталася. Нумерація у згаданій довіреності не відповідає реєстровим даним та порядку ведення у Генеральному консульстві України в Мюнхені реєстру нотаріальних дій. 02 лютого 2016 року [PERSON] уповноважено [PERSON] розпоряджатися усім майном [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен Федеративна Республіка Німеччина, посвідченої консулом Генерального консульства України в Мюнхені Березкіним І. [PERSON] . 15 лютого 2015 рок за р.№ 1216/2/2-1794. Довіреність посвідчено Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Наталією Володимирівною 02 лютого 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 46. Міністерством закордонних справ України за вих. № 721/17-636-836 від 12 липня 2016 року на адресу суду направлені відомості про те, що довіреність за реєстровим номером 1215/2/2-179а від 15 грудня 2015 року від імені [PERSON] консулом Генерального консульства України в [PERSON] Березкіним чи іншою консульською посадовою особою у Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалася; громадянин [PERSON] .І. [PERSON] до Генерального консульства України в Мюнхені за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних не звертався. Нумерація у згаданій довіреності не відповідає реєстровим даним та порядку ведення у Генеральному консульстві України в Мюнхені реєстру нотаріальних дій. Крім того, згідно повідомлення Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області Дніпропетровської установи виконання покарань № 4 за вих. 3/5-8516 від 26 квітня 2016 року [PERSON] , 1987 року [INFO] , був затриманий 23 вересня 2015 року та прибув до ДУВП № 4 24 вересня 2015 року, де утримувався до теперішнього часу часу надання відповіді. Відповідно до ч. 1 ст. 237, ч. 3 ст. 244 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В. від імені [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен, посвідчено довіреність на ім`я [PERSON] з правом розпоряджатися усім майном [PERSON] в межах дії основної довіреності до 15 грудня 2016 року за реєстровим № 47. 02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В. від імені [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен, посвідчено довіреність на ім`я [PERSON] з правом розпоряджатися усім майном [PERSON] , в межах дії основної довіреності до 15 грудня 2016 року за реєстровим № 46. Вищезазначені правочини є нікчемними і визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається. 16 лютого 2016 року за договором купівлі-продажу між [PERSON] , який діяв на підставі нікчемних довіреностей від імені [PERSON] , який, в свою чергу, діяв від імені [PERSON] та [PERSON] , як продавців, та [PERSON] , як покупцем, державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенком А.Г. посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за р.№ [NUMBER] . 17 березня 2016 року за договором купівлі-продажу між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Байдук М [PERSON] М. посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за р.№ [ADDRESS] . Усі ці обставини встановлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/1141/16 від 07 вересня 2016 року (а.с. 7-9), та не потребують доказуванню, відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 117145926 від 15 березня 2018 року власником спірної квартири значиться [PERSON] (а.с. 10-12). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Починок І.М. за № 40590355 від 12 квітня 2018 року відмовлено [PERSON] , яка діяла від імені позивачів щодо реєстрації за ними права власності на спірну квартиру, оскільки актуальна інформація про право власності на цей об`єкт нерухомого майна зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2016 року (а.с. 14). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини суд доходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу права власності на квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступних норм законодавства. Згідно з чч.1, 6\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях У відповідності до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2\~ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1\~ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1\~ст.80 ЦПК України). За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Статтею 203 ЦК України, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Виходячи з аналізу загальних принципів цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні встановлено, що волевиявлення позивачів на відчуження спірного нерухомого майна не було, тому договір купівлі-продажу від 16.02.2016 року, за яким право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] , є недійсним правочином, оскільки така недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсність такого правочину судом не вимагається. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч. 5 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), рішення суду задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення держреєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 і N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Враховуючи, що відомості щодо власника об`єкту спірного нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , а саме [PERSON] внесені безпідставно, договір купівлі-продажу квартири від 16.02.2016 року є нікчемним, і відомості щодо його внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, також є безпідставними. Рішення суду про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 4716 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved