Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача, якою просить визнати за нею право власності на 8/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , яка за життя на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-4039 від 08.09.1961 р., виданого 4-ою ХДНК, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.09.1988р. та рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 5.01.1993р. була власником 8/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . За вказаною адресою позивач зареєстрована і проживає, в тому числі і на момент смерті матері, з 1982 року. Інші частки вказаного домоволодіння належать: [PERSON] - 52/100 частини, який є дальнім родичем померлої (його рідний дід і померла були рідними братом і сестрою). Також інші частки спірного домоволодіння належать [PERSON] - 13/100 частини та [PERSON] - 27/100 частини, які не є родичами померлої. Постановою нотаріуса Харченко Л.Л. від 24.06.2021р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , в зв`язку з тим, що позивачем не подано документу, що підтверджує право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . А саме, у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів: рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 5.09.1988р. № 2-1578-1988р. та рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.011993р., якими визнано право власності на 8/100 частини спірного домоволодіння саме за моєю матір`ю [PERSON] а збереглись лише ксерокопії даних рішень суду. Отримати завірені належним чином копії даних судових рішень безпосередньо у Фрунзенському районному суді м. Харкова не виявилося можливим в зв`язку з їх знищенням. Позивач зазначила, що факт володіння та реєстрації 8/100 частини домоволодіння [ADDRESS] за померлою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину виданого 4-ою ХДНК № 2-4039 від 08.09.1961р., копіями рішень Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.09.1988р. та 05.01.1993р., Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач та її представник до судового засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримує в повному обсязі, які просив задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав заяву про визнання позову з проханням розглянути справу за його відсутністю. Матеріали справи також містять заяви третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , якими просять розглянути справу без їх участі, проти позовних вимог не заперечують. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ході судового розгляду встановлено, що згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована земельна ділянка площею 664 кв. м. на підставі рішення Московської районної ради м. Харкова від 10.11.1954 №778, згідно фактичного користування 707 кв. м., номер запису 2923 в книзі 1, на якій розташований житловий будинок садибного типу з надвірними будівлями загальною площею 217,7 кв. м. За відомостями КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, на підставі свідоцтва про право на спадщину , видане 08.09.1961 Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою № 2-4039, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.09.1988 справа № 2-1578/1988 та рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.01.1993 на праві приватної власності [PERSON] належить 8/100 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Інші частки спірного домоволодіння належать : [PERSON] - 13/100 частин на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 28.12.2000 Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою № 4-2004, [PERSON] - 364/900 частин на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 22.06.2005 Дванадцятою ХДНК р. № 4-846 та 104/900 частин на праві приватної власності на підставі договору дарування частин житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений 03.08.2005 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Смородською Н.А. р. № 2543, а також [PERSON] - 27/100 частин на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого23.04.2010 Дванадцятою ХДНК, р. №2-384. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Дочка померлої [PERSON] - позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, яка складається з 8/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР (чинного на час смерті [PERSON] ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК Української РСР). Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла її дочка [PERSON] , яка проживала разом із померлою за однією адресою. В матеріалах спадкової справи № 67/2020, заведеної після смерті [PERSON] , копія якої витребувана судом, міститься копія рішення Фрунзенського районного народного суду м. Харкова від 05.09.1988 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку у зв`язку з перерозподілом ідеальних часток? відповідно до якого [PERSON] належить 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.01.1993 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування та в порядку забудови, перерозподілу ідеальних часток, за померлою [PERSON] визнано право власності на 8/100 частин житлового будинку [ADDRESS] замість 9/100. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивачка є спадкоємцем за законом першої черги на підставі ст. 529 ЦК України ( в редакції 1963 року), оскільки є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження ( [NUMBER] ). Згідно 549 ЦК України (в редакції 1963 року ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. від 24.06.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що спадкова справа не містить документів, що посвідчують право власності на спадкове майно. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Цивільним кодексом України передбачена черговість спадкоємців за законом, відповідно до якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Також, згідно діючого законодавства, ч. 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємці, які постійно мешкали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються прийнявшими спадщину, якщо під час строку, встановленого ст.1270 ЦК України, вони не заявили про відмову від спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично прийняла спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до статі 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно У своєму інформаційному листі №10-1387 від 27.09.2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набирання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом також встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому, згідно з вимогами ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved