Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до відповідача про стягнення вказаної заборгованості, в обґрунтування якого покликалися на те, що згідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 01.11.2013 року по справі №0907/2-6687/2011 стягнуто з відповідача у даній справі на користь позивачів у даній справі по 5000,00 грн. моральної шкоди, однак судове рішення по справі №0907/2-6687/2011 на момент подачі цього позову не виконано. 14.03.2014 року згідно до рішення Івано-Франківського міського суду по справі №0907/2-5021/2011 стягнуто з відповідача у даній справі на користь позивачів у даній справі по 2000,00 грн. моральної шкоди, однак судове рішення по справі №0907/2-5021/2011 на момент подачі цього позову не виконано. Оскільки відповідач не виконує судове рішення, позивачі вважають, що з урахуванням положень ст. 625 ЦК України наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів інфляційних втрат за весь час прострочення (з 01.11.2013р.-04.02.2019р. та з 04.03.2019р. по 04.02.2019р.) у розмірі 10134,19 грн. та 3% річних у розмірі 1091,27 грн. на користь кожного з позивачів. Від в.о. керуючого санацією на адресу суду заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову, передати справу на розгляд Господарському суду Івано-Франківської області, оскільки 22.08.2013 року ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області було порушено справу №909/781/13 про банкрутство та одночасно введено мораторій, а під час мораторію забороняється проводити стягнення на задоволення вимог кредиторів, не нараховується неустойка, не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання зобов`язань, не застосовується індекс інфляції, трьох процентів річних тощо. Позивачі подали відповідь на відзив у якій вважали, що оскільки не є конкурсними кредиторами, а рішення по яких виникли борги винесені Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, то справу слід розглядати у даному суді. В судове засідання позивачі не з`явились, подали заяву про розгляд без їх участі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання в засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. Судом розглянувши матеріали вказаної справи встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 01.11.2013 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області по справі №0907/2-6687/2011 вирішено стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 5000,00 грн. моральної шкоди кожному та по 50 грн. судових витрат кожному (а.с. 5-6). 05.02.2014 року за вказаним вище судовим рішенням заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Французом І.Г. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 7-9). 14.03.2014 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області по справі №0907/2-5021/2011 стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони України «63 котельно-зварювальний завод» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 2000,00 грн. моральної шкоди кожному (а.с. 3-4). 07.05.2014 року за вказаним вище судовим рішенням заступником начальника відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Люкляном О.П. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 10-12). Відомості про виконання вказаних судових рішень суду не представлені. Як не заперечується сторонами 22.08.2013 року ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області було порушено справу №909/781/13 про банкрутство та одночасно введено мораторій. Щодо посилань відповідача про неможливість задоволення вказаного позову в зв`язку із введенням мораторію згідно до ухвали Господарського суду Івано-Франківської області, то слід вказати таке. У відповідності до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію (ч.1 ст. 17 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абз.1 ч. 5 ст. 17 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ). Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) (абз. 3 ч. 5 ст. 17 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Аналіз вищевказаних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" свідчить про те, що дія мораторію розповсюджується на конкурсну заборгованість - вимоги кредиторів, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство боржника і не поширюється на поточну заборгованість - вимоги, що виникли після порушення справи. Оскільки дія мораторію не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань, які виникли після його введення, перед поточними кредиторами, то й не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Тому в даному випадку суд вважає необґрунтованими посилання відповідача щодо введеного мораторію, оскільки право вимоги позивачів виникло після введення мораторію. Щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, то слід вказати наступне. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачами, що підтверджується рішеннями Івано-Франківського міського суду від 01.11.2013 року по справі №0907/2-6687/2011 та рішенням Івано-Франківського міського суду по справі №0907/2-5021/2011, які набрало законної сили 10.12.2013 року та 22.04.2014 року відповідно, про стягнення з відповідача на користь позивачів грошових коштів по 5000,00 грн. моральної шкоди кожному та по 50 грн. судових витрат кожному і про стягнення з відповідача на користь позивачів грошових коштів по 2000,00 грн. моральної шкоди кожному відповідно. У відповідності до статті 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Стаття 18 ЦПК України (Обов`язковість судових рішень) вказує, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 вказаної норми). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України). Практика Європейського суду з прав людини вкуазує, що «…право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6»( «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, п. 40). Щодо підсудності вказаного спору, то необхідно вказати таке. Оскільки мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну, то поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом. Вимоги за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. Станом на момент розгляду справи постанова про визнання банкрутом відповідача суду сторонами не надавалась. Суддя, який розглядає справу про банкрутство, відмовляє у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження. Така відмова не позбавляє кредитора права звернутися з позовною заявою до боржника в загальному порядку (наведене узгоджується із позицією Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 910/10889/17). Відтак, оскільки первинне зобов`язання у відповідача щодо сплати моральної шкоди позивачам виникли на підставі судового рішення у цивільній справі та носить цивільно-правовий характер, то суд вважає, що і вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які випливають із невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаними судовими рішеннями є такими, що належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Відповідачем не представлено свого розрахунку суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а тому суд бере до уваги наданий відповідачами розрахунок (а.с. 13-18). За таких обставин суд вважає, що вказаний позов підлягає до задоволення в повному обсязі і з відповідача Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід стягнути три відсотки річних та інфляційні втрат у загальній сумі 33676,38 грн., а саме по 11225,46 грн. (з яких 10134,19 грн. -інфляційні втрати, 1091,27 грн. - 3 відсотки річних) на користь кожного із позивачів. Враховуючи заяву позивачів від 09.02.2019 року, суд вважає за необхідне звільнити позивачів від сплати судового збору на підставі ст.8 ЗУ «Про судовий збір», а оскільки рішення суду постановлено на користь позивачів, то з відповідача слід стягнути судові витрати на користь держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved