Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою у якій зазначив, що йому належить ? частини будинку за адресою: м. Запоріжжя вул. Істоміна буд. 173. Інша ? частина вищевказаного будинку була успадкована (прийнята, але не оформлена) дружиною батька позивача, [PERSON], яка померла 19 серпня 2006 року, після смерті якої спадщина ніким прийнята не була. З 2006 року по теперішній час, позивач здійснює всі функції власника, відкрито добросовісно, безперервно володіє спірним нерухомим майном, дбає про його стан.Позивач просив визнати за ним право власності на 1/4 частину будинку за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач направив до суду письмову заяву, вимоги позивача не визнав, просив справу розглянути без участі представника відповідача. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2001 року позивачу належить ? частина будинку за адресою: м. Запоріжжя вул. Істоміна буд. 173. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.02.2012 року позивачу належить 1/2 частина будинку за адресою: м. Запоріжжя вул. Істоміна буд. 173. Інша ? частина вищевказаного будинку була успадкована (прийнята але не оформлена) [PERSON], яка померла 19 серпня 2006 року. Після смерті [PERSON] спадщина спадкоємцями не прийнята, про що свідчить лист № 669/01-16 від 28.04.2018 року відповідно до якого спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась та лист № 693/02-01-46 від 20.06.2018 року відповідно до якого інших осіб, місце проживання яких зареєстровано спільно з [PERSON] на час смерті останньої немає, що свідчить про те, що спадкоємці, які прийняли спадщини в порядку ст. 1268 ЦК України відсутні. Судом встановлено, що відповідач з позовом про визнання спадщини, яка складається з ? будинку № 173 по вул. Істоміна у м. Запоріжжі, відумерлою, до суду не звертався. Зустрічна позовна заява в цьому провадженні з зазначених підстав відповідачем також не подавалась. Судом встановлено, що з 2006 року по теперішній час, позивач здійснює всі функції власника, відкрито добросовісно, безперервно володіє спірним нерухомим майном, дбає про його стан, здійснює поточний та капітальний ремонт будинку в цілому. Позивач особисто або через представника (через грошові перекази) оплачує комунальні витрати на, земельний податок. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили факт відкритого безперервного володіння позивачем спірним нерухомим майном в цілому, здійснення позивачем необхідного поточного та капітального ремонту будинку. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом ч. 1 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як роз'яснено у п. п. 9, 11, 13, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~\~07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -\~\~ володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; \~володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;-\~\~володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4\~ ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно\~\~(п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже судом встановлені факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння позивача вищевказаним нерухомим майном. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, що має місце у даному випадку. Отже, звернення до суду, з урахуванням того, що обраний позивачем спосіб захисту узгоджується з приписами ст. 16 ЦК України, є єдиним можливим способом захисту порушених прав позивача і спрямований на їх відновлення. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Згідно роз`яснень п.9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 04.10.1991\~року з подальшими змінами „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації. Отже, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що вимоги [PERSON] до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved