Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду луганської області з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим що, йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , який він побудував на земельній ділянці, яка була надана йому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право приватної власності, укладеного 09.11.1970 року між ним та виконавчим комітетом Рубіжанської міської Ради депутатів трудящих, нотаріально посвідченого 27.01.1971 року за реєстровим № 284, зареєстровано Рубіжанською групою Лисичанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 7546/33 стр. 198. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності позивача не зареєстровано, у зв`язку з чим він звернувся до державного реєстратора Рубіжанської міської ради Луганської області з питання реєстрації права власності у зазначеному реєстрі та повинен був надати правовстановлюючий документ, однак виявилося, що оригінал договору втрачений, а тому позивач просив суд визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] . В підготовче судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться\~\~в матеріалах справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за\~результатами підготовчого\~провадження суд\~ухвалює рішення\~у випадку\~визнання позову\~відповідачем. Ухвалення\~в підготовчому\~засіданні судового\~рішення у\~разі відмови\~від позову,\~визнання позову,\~укладення мирової\~угоди проводиться\~в порядку,\~встановленому статтями\~206,\~207\~цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, суд приймає визнання ним позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право приватної власності, укладеного 09.11.1970 року [PERSON] та виконавчим комітетом Рубіжанської міської Ради депутатів трудящих, нотаріально посвідченого 27.01.1971 року за реєстровим № 284, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Рубіжанської міської Ради депутатів трудящих від 28.09.1970 року № 247 надано право безстрокового користування земельною ділянкою [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до технічного паспорту від 08.04.1991 року інвентарний номер 4927 будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с.8). Відповідно наданої КП «БТІ» Рубіжанської міської ради інформації від 02.03.2020 року № 173 встановлено, що на 31.12.2012 року власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору надання в безстрокове використання земельної ділянки для будівництва жилого будинку на право приватної власності, нотаріально посвідченого 27.01.1971 року за реєстровим № 284, зареєстровано Рубіжанською групою Лисичанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 7546/33 стр. 198 (а.с.6). Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28.07.2020 року № 53325073, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності, у зв`язку з наданням копії договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві особистої власності посвідченого державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори від 27.01.1971 року № 284 (а.с.10). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.06.2020 року № 221 [PERSON] відмовлено у видачі дубліката договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, нотаріально посвідченого 27.01.1971 року за реєстровим № 284, у зв`язку з передачею справ Рубіжанської державної нотаріальної контори по 2000 рік включно на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву, які знаходяться на цей час у м. Луганську, яка є тимчасово окупованою територією України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.11). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 86\~ЦК УРСР,\~яка діяла\~на час\~будування будинку,\~передбачала,\~що право\~власності -\~це врегульовані\~законом суспільні\~відносини щодо\~володіння,\~користування і\~розпорядження майном. Право\~власності в\~Україні охороняється\~законом. Держава\~забезпечує стабільність\~правовідносин власності. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Умови та правові наслідки будівництва, які діяла на час будування будинку, визначались указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року). Відповідно до 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Згідно п. 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином підставою виникнення права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. 31 січня 1966 року була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відповідно п. 7 якої реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності. З матеріалів справи вбачається, що власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право приватної власності, укладеного 09.11.1970 року між ним та виконавчим комітетом Рубіжанської міської Ради депутатів трудящих, нотаріально посвідченого 27.01.1971 року за реєстровим № 284, зареєстровано Рубіжанською групою Лисичанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 7546/33 стр. 198. Частини 3 та 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачають, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки правовстановлюючий документ позивачем втрачений, то він має право на визнання свого права власності відповідно до\~ст. 392 ЦК України. У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-244цс14 також зазначено, що за правилами\~статті 392 ЦК України\~позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, судом встановлено, що позивач втратив оригінал правовстановлюючого документу на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] і не може отримати його, оскільки всі нотаріальні справи, які були вчинені по 2000 рік включно передані на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву, справи якого знаходяться на території, яка тимчасово непідконтрольна владі України, внаслідок чого підтвердити своє право власності на вищевказаний житловий будинок позивач в позасудовому порядку не має можливості. На підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, а також визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved