Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Позивачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 20.02.2020 року звернулись до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) про скасування та зняття арешту з майна, що належало [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є спадкоємцями померлого [PERSON], якому на момент смерті належала 1/4 частини квартири [ADDRESS] та після його смерті фактично прийняли спадщину, оскільки на момент його смерті проживали та були зареєстровані за однією адресою. Однак, у процесі оформлення спадщини було встановлено, що постановою державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у Ленінградському районі м.Києва від 02.12.2003 року у виконавчому провадженні № 2057/9 було накладено обтяження на 1/4 частину квартири належної на праві власності [PERSON], що унеможливлює вчинення будь-яких нотаріальних дій. Водночас, оскільки відповідно до повідомлення Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції виконавче провадження № 2057/9 було закінчено та знищено, у зв'язку з закінченням трьохрічного терміну зберігання, в інший спосіб, аніж в судовому порядку, відновити своє порушене право позивачі не мають можливості, що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 24.02.2020р. у справі було відкрито провадження та призначено підготовче засідання (а.с.24-25). Ухвалою суду від 16.03.2020р. підготовче провадження було закрито та призначно справу до судового розгляду (а.с.32-33). У судовому засіданні 22.04.2020 р. представник позивачів підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням (а.с.38), причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважає за можливе справу слухати у його відсутність за належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши доводи представника позивачів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, квартира по [ADDRESS] належить [PERSON] та членам її сім'ї - [PERSON], [PERSON] (після одруження прізвище змінено на [PERSON]) та [PERSON] (після одруження прізвище змінено на [PERSON]), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 18.12.2006 р. (а.с.9-17, 18). Також право власності на вказану квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 02.02.2007 року за реєстровим № 2447, що підтверджується інформаційною довідкою КВ-2019 № 43531 від 03.12.2019 р. (а.с.19). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.09.2008 року Серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві, після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.7,8). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 5 статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1268 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі на момент смерті [PERSON] були зареєстровані та проживали з останнім та у порядку ст. 1268 Цивільного кодексу України про відмову від спадщини у шестимісячний строк не заявили, а відтак - в силу закону є такими, що фактично прийняли спадщину. Судом встановлено, що 05.11.2019 р. державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 590/2019 після смерті [PERSON] (а.с.8). Також з матеріалів справи вбачається, що на запит державного нотаріуса П'ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко Ольги Василівни отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 14.01.2020 р., з якої вбачається, що постановою від 02.12.2003 року у виконавчому провадженні № 2057/9 Відділом Державної виконавчої служби у Ленінградському районі було накладено обтяження на 1/4 частини квартири належної [PERSON], що унеможливлює вчинення будь-яких нотаріальних дій (а.с.20). У відповідь на звернення [PERSON] Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління юстиції листом від 28.01.2020 року № 38703 повідомив, що у нього перебувало виконавче провадження №2057/9; за перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження було закінчено та знищено, у зв'язку з закінченням трьохрічного терміну зберігання, будь-які відомості відсутні (а.с.6). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент закінчення виконавчого провадження - 2004 рік) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Однак, у даному випадку державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження №2057/9 не вчинено дій, передбачених ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент закінчення виконавчого провадження - 2004 рік). Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до вимог статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частин 1,2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, в силу норм закону право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, зважаючи на те, що, виконавче провадження, в межах якого був накладений арешт закінчено та вказаний арешт перешкоджає позивачам в повному обсязі реалізувати свої права щодо оформлення спадкового майна, суд дійшов висновку, що позивачами вірно обрано спосіб захисту порушеного права, а заявлені вимоги є обґрунтованими та документально підтвердженими. На підставі викладеного, повно та всебічно здійснивши аналіз наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про зняття арешту з усього майна, що належить померлому [PERSON], накладеного на підставі постанови 2057/9 від 02.12.2003 року Відділом Державної виконавчої служби у Ленінградському районі, реєстраційний номер обтяження 1408624, зареєстроване 25.10.2004 року, реєстратор Дванадцята Київська державна нотаріальна контора. На підставі викладеного,

Outcome: approved