Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 211040, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], визнавши за позивачем право власності на вказаний автомобіль. Позивачем внесено на депозит суду грошові кошти в розмірі вартості частки відповідача у автомобілі в сумі 18900 грн., які мають бути сплачені відповідачу у зв'язку з припиненням права власності на її частку у праві спільної власності. Позов обґрунтовано тим, що 07.12.2010 року під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано спірний автомобіль за 69970 грн., а тому вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, частки сторін є рівними. Висновком суб'єкта оціночної діяльності від 06.10.2015 року визначено, що ринкова вартість автомобіля ВАЗ 211040 д.н.з [NUMBER] складає 37800 грн., а тому відповідачу має бути сплачена компенсація за її частку в автомобілі в сумі 18900 грн. Позивач подав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, вказавши, що позов підтримує та просить не стягувати з відповідача на його користь понесені ним у справі судові витрати. Відповідач також подала у судове засідання заяву про розгляд справи без її участі, вказавши, що позовні вимоги визнає, згодна на припинення права власності на її частку в автомобілі та виплату компенсації в сумі коштів, що внесені позивачем на депозит суду. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2010 року (а.с.10) 07.12.2010 року згідно договору купівлі - продажу автомобіля №01-12/10, укладеного між ТОВ «Авто - Технологія» та [PERSON], позивачем було придбано автомобіль ВАЗ 211040 д.н.з [NUMBER] за вартістю 69970 грн., що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с.12-14) Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч.1,2 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивачем внесено на депозитний рахунок суду 18900 грн. грошової компенсації, що має бути виплачена відповідачу за її частку у спільному майні. Внесення коштів на депозит суду підтверджується квитанцією №94 від 12.01.2016 року (а.с.1) Згідно ст. 365 ЦК України, право власності особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідач у своїй заяві, поданій до суду 10.03.2016 року зазначила, що позов визнає. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У пункті 24 постанови №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки позивач у своїй заяві просить не стягувати з відповідача понесені ним у справі судові витрати по сплаті судового збору, а тому суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, не вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved