Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому зазначив, що 24.11.2015 року уклав з відповідачем депозитний договір, за умовами якого ним до банку внесена сума 220000 доларів США до 22 березня 2016 року під 9,85% річних. 22.03.2016 року він звернувся до банку за поверненням суми депозиту, але банк гроші не повертає. Тому позивач просить сягнути з відповідача вказану суму депозиту, перерахувавши їх в інший банк та суму штрафних санкцій. В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просить стягнути з відповідача 213804,58 доларів США суму депозиту та 14390,54 грн. штрафних санкцій. У судовому засідання представник позивача на задоволенні позову наполягає на підставах, викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що по закінченню строку депозиту кошти були перераховані на інший рахунок позивача, тому банк йому нічого не винен. Позивач кошти зняти не може через обмеження, встановлене НБУ. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 24.11.2015 року [PERSON] уклав з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» депозитний договір, за умовами якого позивачем до банку внесена сума 220000 доларів США до 22 березня 2016 року під 9,85% річних. За умовами договору позивач вніс 220000 доларів США банку, що підтверджується платіжним дорученням № 024DEBK153280009 від 24.11.2015 року. 22.03.2016 року позивач звернувся до відповідача з листом про повернення депозиту. В судовому засіданні представник відповідача підтвердила, що сума депозиту позивачу не повернута, посилаючись на п.10 ч.6 Постанови НБУ від 03.03.2016 № 140 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України». Відповідно до п.10 ч.6 Постанови НБУ від 03.03.2016 № 140 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 50000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Разом з тим, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно зі ст. 1074 Цивільного кодексу, обмеження прав клієнта, щодо розпорядження грошовими коштами, що находяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Інших випадків обмеження прав вкладника щодо розпорядження рахунком Цивільним кодексом України не передбачено. Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року). Суд не приймає посилання представника відповідача на Постанову НБУ від 03.03.2016 № 140 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», як на перешкоду у поверненні коштів позивачу, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами, в першу чергу, регулюються законом та двостороннім договором, укладеним між ними, а відмова в видачі коштів порушує права позивача, передбачені, у тому числі, ст. 41 Конституції України. Як роз'яснив Верховний суд України у справі № 6-1680 цс15 якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином позов є обґрунтованим, доведеним, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved