Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач звернувся у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить стягнути з відповідача 150000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 червня 2018 року відповідач позичив у нього 150 000 гривень строком до 01 червня 2019 року, про що ними був складений та підписаний договір позики. До цього часу відповідач кошти не повернув. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просить розгляд справи проводити без його участі. Відповідача, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить розгляд справи проводити без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд дослідивши матеріали справи приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 01 червня 2018 року укладений договір позики, за яким відповідач, [PERSON] взяв у позивача в борг 150 000 гривень, які зобов`язався повернути до 01 червня 2019 року. Даний факт підтверджується дослідженим у судовому засіданні договором позики від 01 червня 2018 року. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що [PERSON] взяте зобов`язання, щодо повернення позивачу позичених коштів, на день розгляду справи не виконав, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 150 000 гривень обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Оскільки, позовна заява підлягає задоволенню повністю, в силу вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача. Приймаючи до уваги ту обставину, що позивач відповідно до положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а відповідно не поніс даної судової витрати, вона підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, згідно положень ч.1 ст.142 ЦПК України, з нього підлягає стягненню до державного бюджету лише 50 відсотків судового збору, що підлягав сплаті позивачем при поданні позову, тобто 750 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved