Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, по якому просить надати дозвіл на виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет та Іспанії громадянину [PERSON]. [INFO] в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 01.08.2017 року по 31.12.2017 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] зареєстрованому Чернігівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського обласного управління юстиції, актовий запис № 1339 та який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеса 20.08.2010 року. Від шлюбу Позивач має неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень 12 січня 2005 року зроблено відповідний актовий запис № 18 Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.01.2005 року. В даний час дитина проживає з Позивачем за адресою: 14000, [ADDRESS]. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Внаслідок незрозумілих підстав Відповідач не надає дозволу на виїзд сина за кордон для відпочинку та профілактичного лікування. Чисельні письмові звернення, що додаються до позовної заяви. Відповідач ігнорує, свою відмову у наданні дозволу на виїзд сина за кордон для відпочинку Відповідач не пояснює, в постійному забезпеченні сина таким відпочинком Відповідач не проявляє жодної ініціативи, хоча й сплачує встановлені судом аліменти на його утримання. Позивач до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву, по якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, згідно наданої суду письмової заяви просив розглядати справу за його відсутності та заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] зареєстрованому Чернігівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського обласного управління юстиції, актовий запис № 1339 та який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеса 20.08.2010 року. Від шлюбу Позивачка має неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень 12 січня 2005 року зроблено відповідний актовий запис № 18 Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.01.2005 року. В даний час дитина проживає з Позивачем за адресою: 14000, [ADDRESS]. Позивач зазначає, що матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зі слів позивача відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд спільній дитині - [PERSON] за кордон для відпочинку, що також підтверджується чисельними письмовими зверненнями, що додаються до позовної заяви. На думку суду відмови та зволікання відповідача надавати дозвіл на виїзд його сина за кордон, а також оформлення з цією метою проїзного документу дитини порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, передбаченими Сімейним кодексом України. Згідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та в::ання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності: батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення містить і Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-1II «Про схорону дитинства», а саме статті 8 та 12 визначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На колісного з батьків покладається однакова віоповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичним, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, пзважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку оитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім цього право вільно залишати територію України гарантовано ст. 33 Конституції України, а права і свободи людини і громадянина, відповідно до ст. 55 Конституції України захищаються судом. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлюється: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються соціальним забезпеченням, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини». Згідно до ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. У відповідності до ч. 2 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Згідно до ч. 1 ст. 39 Цивільного процесуального кодексу України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Частиною 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року встановлено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з вищезазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать й витрати на правову допомогу та витрати пов'язані із залученням спеціалістів та проведенням судових експертиз. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 3 000 грн. відповідно до договору про надання правової допомоги та 1970,71 гривень судових витрат, пов'язаних з явкою до суду та суму судового збору зокрема в розмірі 640 грн. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли свого часткового підтвердження під час судового засідання, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved