Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права спільної сумісної власності на незавершене будівництво, визнання об»єктів нерухомості незавершеним будівництвом, надання права на користування об»єктами незавершеного будівництва, визначення статусу, визнання нечинною дії довідки з вих. № 129 від 29.04.2009 року припинивши його мниме виключне право власності на всі об'єкти незавершеного будівництва (нерухомість), незаконно присвоєне органом місцевого самоврядування на основі вищевказаного документа, доповнивши в судовому засіданні позовні вимоги посилаючись на те, що на вимогу слідчого СВ Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області Підчасюка В.Ю. у справі № 1400900044, сільський голова Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області [PERSON], видав, із вказаним слідчим текстом довідку з вих. № 129 від 29.04.2009 року, в якій йшлося про те,що на території с. Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області по вул. Набережній, 23 знаходиться нерухомість [PERSON], [INFO]. Згідно постанови Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29.09.2016 року ( справа №702/698/16-а) виконавчий комітет Лукашівської сільської ради своїм рішенням за № 22 від 24.11.2016 року виніс уточнене рішення в частині, що стосується визначення слова «нерухомість» [PERSON], про яке йдеться у довідці з вих. № 129 від 29.04.2009 року. У зв'язку із розглядом справи по його обвинуваченню в Лисянському районному суді Черкаської області і можливим прийнятим ним в подальшому рішення про конфіскацію майна, що належало виключно йому, виникла термінова необхідність у визнанні судом права спільної сумісної власності подружжя на об»єкт незавершеного будівництва, яким є дві споруди (будівлі) розміщені по [ADDRESS]. 10.12.2015 року ВР України прийняла Закон України «про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг № 888-VІІІ. На виконання цього закону, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні КМУкраїни розробив Постанову № 207 від 02.03.2016 року, яка набрала чинності з 04.04.2016 року, що встановлює нові правила реєстрації місце проживання громадян. Сільський голова Лукашівської сільської ради [PERSON] в одному із документів стверджує про те, що «заявник [PERSON], який не зареєстрований, не проживає в селі Лукашівка». Підставою для оформлення реєстрації місце проживання особи є документи в т.ч., що підтверджують право особи на проживання в конкретному приміщенні, будинку, тощо. Він має право власності на домоволодіння в с. Лукашівці і право власності на незавершене будівництво в с. Лукашівці. На даний час він зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але із листопада місяця 2016 року проживає в [ADDRESS]. Просить визнати право спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали, обладнання, які біли використані в процесі створення майна в результаті реконструкції будівель (нерухомості), визнати нерухомість у вигляді недобудованого будинку і приміщення гаража розташованого по [ADDRESS], об»єктами незавершеного будівництва, що перебувають у спільній сумісній власності подружжя, визнати нечинною дію довідки з вих. № 129 від 29.04.2009 року припинивши його мниме виключне право власності на всі об'єкти незавершеного будівництва (нерухомість), незаконно присвоєне органом місцевого самоврядування на основі вищевказаного документа, надати право на користування об'єктами незавершеного будівництва у вигляді приміщення гаража і житлового будинку, розташованих по [ADDRESS] Монастирищенського району Черкаської області, визначити його теперішній статус: він є жителем чи не є жителем [ADDRESS]. Ухвалою суду від 14.06.2017 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання не чинною дію довідки з вих. № 129 від 29.04.2009 року, припинення його мнимого виключного права власності на всі об'єкти незавершеного будівництва (нерухомість), незаконно присвоєне органом місцевого самоврядування на основі вищевказаного документа закрито. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю просить його задоволити. В судове засідання представник відповідача Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області [PERSON] не з»явилася. Про дату час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. На адресу суду надала клопотання про розгляд справи у відсутність представника сільської ради та заперечення проти доповнення до позовної заяви від 30.01.2017 року , відповідно до якого вважає дане доповнення безпідставним та необгрунтованим через наступне. Відповідно до прийнятого 10.12.2015року ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» №888-УІІІ, на який посилається позивач, ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» викладено в редакції: «...реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У ра\-зі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної коресподенції...», у випадку [PERSON]- це [ADDRESS], а він вказує зовсім іншу адресу. До ст. 3 цього ж закону внесено зміни - «місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає...». За ст. 29 ЦК України по\-няття і значення в цивільному праві «місця проживання» є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у від\-повідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, або тимчасово. І вразі спору про визначення місця проживання вирішальне значення мають об'єктивні ознаки - постійне або переважне проживання громадянина саме в цьому місці. В наведеному позивачем документі вона стверджує про те, що заявник не зареєстрований і не проживає саме за адресою [ADDRESS], бо житло, яке знаходиться за даною адресою не придатне для проживання, воно скрізь декларується як об'єкт незавершеного будівництва. За ст.379 ЦК України «житлом фізичної особи є житловий буди\-нок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного про\-живання в них». Позивач сам собі перечить, стверджуючи про наявність в нього «права власності на незавершене будівництво в с.Лукашівка», бо в прохальній частини п.2 доповнення просить надати право користування об'єктами не\-завершеного будівництва « до отримання документів про право власності на домоволодіння». А відповідно до ст.380 ЦК України, ст.ст.8,13 ЗУ «Про влас\-ність» право власності на будинок виникає з моменту прийняття його до екс\-плуатації та реєстрації самого права власності. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково і виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень; Судом встановлено, що згідно архівного витягу № 11/04-08 від 24.02.2017 року ( а.с. 79) з рішення № 27 від 19 жовтня 1995 року виконавчого комітету Лукашівської сільської Ради народних депутатів, [PERSON] виділено присадибну земельну ділянку розміром 0,25 га і надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарських споруд. Зобов'язано [PERSON] в місячний строк оформити документи в райархітектурі. Просити Монастирищенську районну Раду народних депутатів дозволити [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами на виділеній земельній ділянці. Зобов'язано [PERSON] до одержання в районного архітектора будівельного паспорта та реєстрації його у виконкомі сільської Ради народних депутатів не розпочинати будь-які будівельні роботи на виділеній земельній ділянці. Відповідно до повідомлення КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» № 58 від 30 червня 2009 року, в с. Лукашівці житловий будинок на ім'я [PERSON] не зареєстрований (а.с. 45). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 46850723 від 03 листопада 2015 року відомості щодо права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с. 46). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб»єкта [PERSON] відомості відсутні ( а.с.80). Отже цим доводиться посилання позивача на ту обставину, що за вказаною адресою нерухоме майно у вигляді будинку за будь ким не зареєстровано, а наявний об'єкт незавершеного будівництва. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-130цс13, що висловлена при ухваленні постанови від 4 грудня 2013 року, визначає, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, але й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. У постанові Верховного суду України від 30.01.2013р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомірність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Згідно постанови Верховного суду України від 07.09.2016 р. по справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 02.05.1977 року, актовий запис № 4, свідоцтво серії [NUMBER] від 02.05.1977 року, видане Лукашівським сільЗАГС Монастирищенського району Черкаської області. Після укладення шлюбу прізвище дружини «[PERSON]» ( а.с.51). [PERSON] померла 06.10.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.10.2011 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області ( а.с. 84). Спадкоємцями майна померлої [PERSON] є чоловік - [PERSON], [INFO], сини : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області № 478 від 02.04.2012 року ( а.с.81) Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Судом встановлено факт набуття майна під час шлюбу та суду не надано доказів того, що джерелом його набуття не є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця, а тому суду вважає, що позов в частині визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, використані в процесі створення майна - будівництва будинку та гаража, які розташовані по [ADDRESS] підлягає до задоволення. В частині визнання нерухомості у вигляді недобудованого будинку і приміщення гаража розташованого по [ADDRESS], об»єктами незавершеного будівництва, що перебувають у спільній сумісній власності подружжя суд вважає, що позов не підлягає до задоволення оскільки позивач не надав суду доказів наявності дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. В частині надання права на користування об'єктами незавершеного будівництва у вигляді приміщення гаража і житлового будинку, розташованих по [ADDRESS] Монастирищенського району Черкаської області суд вважає, що позов не підлягає до задоволення та виходить з наступного. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 391 ЦК України у спосіб захисту права власності від порушень, не пов»язаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що згідно протоколу про накладення арешту на майно від 13.05.2009 року слідчим СВ Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області Підчасюк В.Ю. накладено арешт на нерухомість: недобудований будинок та приміщення гаража за адресою [ADDRESS] ( а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ « Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як передбачалось статтею 114 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при провадженні досудового слідства всі рішення про спрямування слідства і про провадження слідчих дій слідчий приймає самостійно, за винятком випадків, коли законом передбачено одержання згоди від суду (судді) або прокурора, і несе повну відповідальність за їх законне і своєчасне проведення. Суду не надано доказів скасування арешту на майно у встановленому законом порядку. Крім цього, суд вважає, що доказів наявності у позивача інших перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( матеріалами, які використані в процесі створення майна) суду не надано, а тому суд вважає, що позов в цій частині не підлягає до задоволення. В частині визначення теперішнього статусу позивача [PERSON], а саме є він жителем чи не є жителем [ADDRESS] суд вважає, що позов не підлягає до задоволення та виходить з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В судовому засіданні позивач пояснив суду, що вказана вимога не є вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання в [ADDRESS]. Суд виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, а саме роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Суд вважає, що заявлена позивачем вимога про визначення теперішнього статус позивача: він є жителем чи не є жителем [ADDRESS] не відноситься до жодного з визначених законодавством можливих способів захисту прав і обовязків та, зокрема, не передбачені діючим Цивільним кодексом України, а тому така позовна вимога не підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, який визначений ст. 88 ЦПК України, а саме стягненню з відповідача в сумі пропорційній задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 640 грн. На підставі викладеного ст. ст. 331, 376 ЦК України, ст. ст. 60 СК України та

Outcome: approved