Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про зобов»язання визнати право постійного користування земельною ділянкою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що більше 15 років, добросовісно, платила плату за землю. Безперервно користуюсь земельною ділянкою, площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Коло Велюри» на території с. Боянець. Зазначає, що 11.03.2017 року подала клопотання до Боянецької сільської ради щоб визнати право користування земельною ділянкою, площею 0,1 га в урочищах «Коло Велюри», «Чуниса» для ведення особистого селянського господарства.Однак листом від 21.03.2017 року виконавчий комітет Боянецької сільської ради повідомив позивачу, що зазначена вище земельна ділянка в урочищі «Коло Велюри» не надавалась. У зв»язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом та просить такий задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав наведених у позовній заяві. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо позовних вимог позивача заперечив, просить відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у письмових запереченнях. Вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що дійсно [PERSON] та її родина використовують земельну ділянку в уричищі "Коло Велюри". Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, всебічно і повно з»сувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення сторін, об»єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 15 грудня 2017 року набув чинності\~Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, відповідно до якого\~Цивільний процесуальний кодекс України\~викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу XIII\~Перехідні положення ЦПК України\~зміни до цього\~Кодексу\~вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією\~ЦПК України. У відповідності до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що 11.03.2017 року позивач подала клопотання до Боянецької сільської ради Жовківського району, щоб визнати право користування земельною ділянкою, площею 0,1 га в урочищах «Коло Велюри», «Чуниса» для ведення особистого селянського господарства. Позивач вказує, що листом від 21.03.2017 року виконавчий комітет Боянецької сільської ради повідомив, що зазначена вище земельна ділянка в урочищі «Коло Велюри» позивачу не надавалась. Вказує, що рішення по її питанні не прийнято, не визнано за нею право користування земельною ділянкою. Відповідно до правил ст. 89 ЦПК України, \~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 264 ч. 1 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Однак посилання позивача на дані порушення не знайшли свого підтвердження, так як з матеріалів справи та з пояснень представника відповідача, вбачається, що Боянецька сільська рада Жовківського району діяла відповідно до чинного законодавства України. Так, відповідно до викопіювання з генерального плану с. Боянець, земельна ділянка на яку претендує [PERSON] знаходиться на вулиці Л. Українки в с. Боянець Жовківського району Львівської області. Відповідно до копії рішення Жовківської районної ради № 27 від 24 вересня 2015 року, Жовківська района рада в межах наданих їй повноважень затвердила проект землеустрою щодо зміни меж с. Боянець Боянецької сільської ради Жовківського району загальною плщею 472,1140 га. Відповідно до копії рішення Боянецької сільської ради Жовківського району № 07 від 19 грудня 2016 року, Боянецькою сільською радою на 7 сесії демократичного скликанання, надано дозвіл на розробку детального плану території індивідуальної житлової забудови на вул. Л. Українки в с. Боянець жовківського району, який в подальшому необхідно погодити у встановленому порядку і подати на затвердження Боянецької сільської ради. Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. З матеріалів справи вбачається, що позивачу про це було відомо, так як 28.04.2017 р. остання звернулась до Боянецької сільської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності для індивідуальної житлової забудови в урочищі «Коло Велюри»-вул. Лесі Українки с. Боянець. Окрім цього з матеріалів справи вбачається, що згідно довідки виданої виконавчим комітетом Боянецької сільської ради Жовківського району № 557 від 12.06.2017 року, [PERSON] немає і немала в користуванні земельної ділянк з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території сільської ради, і земельного податку протягом 15 років не сплачувала. Окрім цього з даної довідки вбачається, що земельна ділянка в урочищі «За Велюрою» в розмірі 0,10 га, на яку претендує [PERSON], згідно Генерального плану с. Боянець Жовківського району знаходиться в межах населенного пункту с. Боянець і відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови. Відповідно до рішення Боянецької сільської ради Жовківського району № 55 від 14.11.2017 року, розглянувши клопотанння [PERSON] від 11.03.2017 року про визнання права користування земельною ділянкою, враховуючи відповідь сільської ради по розгляду вказаного клопотання від 22.03.2017 року у зв»язку з тим, що [PERSON] не надала доказів користування земельною ділянко, і місце знаходження невідоме, вирішення данного питання не входить до повноважень сільської ради, враховуючи висновок постійної комісії Боянецька сільська рада вирішила відмовити [PERSON] у визнання права користування земельною ділянкою. Статею 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім цього суд враховує, що згідно діючого генерального плану та детального плану території індивідуальної житлової забудови вказана земельна ділянка відноситься до земель громадської та житлової забудови по вул. Лесі Українки в с. Боянець і використовуватись для ОСГ неможе. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не представлено будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх тверджень про те, що позивач більше 15 років добросовісно і безперевно користується зазначеною вище земельною ділянкою, не здобуті такі і в судовому засіданні. Окрім цього не підтверджено в судовому засіданні належними доказами і той факт, що [PERSON] здійснює оплату земельного податку за вказане землекористування. Доказів про оплату земельного податку за землю суду не надано і під слухання даної справи. Разом з тим, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що Боянецька сільська рада Жовківського району приймаючи рішення № 55 про відмову у визнанні права користування земельною ділянкою, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачених Конституцією та законами України. За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Боянецької сільської ради Жовківського району про зобов»язання визнати право постійного користування земельною ділянкою слід відмовити. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved