Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Посилалася на те, що вони з відповідачем з 15.05.2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначила, що малолітні доньки проживають разом із нею за адресою м. Чернівці вул.Чкалова, 55/44. Їх малолітня донька [PERSON] має слабке здоров'я з народження, є інвалідом, а тому потребує повноцінного харчування і додаткових щомісячних коштів на медичні препарати. [PERSON] життям дітей не цікавиться та не надає щомісячної матеріальної допомоги на їх утримання. Також вказувала на те, що відповідач офіційно не працює, має нерегулярний мінливий дохід, добровільно між ними домовленості щодо сплати аліментів досягнуто не було. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 551 гривні щомісячно на кожну дитину, до їх повноліття. Також просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] у розмірі по 250 гривень щомісячно до її повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце слухання справи рекомендованими листами за останнім місцем проживання, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ст.224 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони з 15.05.2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яка наявна в матеріалах справи (а.с.3). Від шлюбу у них є дві малолітні дитини - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що свідчать копії свідоцтв про народження дітей (а.с.4-5). Малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають разом із позивачем, зазначену обставину відповідач не заперечував, а тому на підставі ст.61 ЦПК України суд визнає її такою, що не підлягає доказуванню. Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтвах про народження дітей, запис про батьківство не оспорював. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із досліджених матеріалів справи видно, що відповідач офіційно не працює, однак підробляє, має мінливий нерегулярний дохід. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, аліменти визначаються у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов'язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов'язок по утриманню дитини. Відповідно до ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років на місяць складає 1032 гривні. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дичини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Враховуючи матеріальний стан сторін, те, що у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей немає, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі по 551 гривні щомісячно, оскільки саме такий розмір не ущемляє будь-чиїх прав та законних інтересів. Згідно ч.1 ст.185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язанні брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобу, каліцтво тощо). Як було встановлено судом, малолітня [PERSON], [INFO] є дитиною-інвалідом та має вроджену ваду серця, а тому потребує додаткових витрат, що зумовлені її хворобою (а.с.8-10). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] у розмірі по 250 гривень щомісячно до її повноліття обґрунтована та підлягає задоволенню.

Outcome: approved