Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № 26АН/2008 від 31.01.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 90000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 16.11.2009р. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав належним чином. У зв'язку з цим, станом на 02.10.2014 року виникла заборгованість - 182321,64 гривень, яка складається з наступного: 43121,34 гривень - заборгованість за кредитом; 72518,01 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 57762,21 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи в розмірі 250 грн. (фіксована частина) та 8670,08 грн. - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язання 06.02.008р. між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку було надано нерухоме майно: будинок, загальною площею 117,10 кв.м, жилою площею 53,80 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], ціна якого становить 52 000 грн. та будинок загальною площею 111,40 кв.м, жилою площею 44,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], ціна якого становить 44 000 грн. Представник позивача повідомлений про розгляд вказаної справи належним чином - телефонограмою, позов підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, місце та час судового розгляду -рекомендованим повідомленням. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов'язки сторін, та немає необхідності в особистих поясненнях сторін, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію кредитного договору від 31.08.2008 року; додаток №1 до договору, іпотечні договори; розрахунок заборгованості станом на 02.10.2014р.; повідомлення банку від 16.09.2014р.), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору відповідачі отримали кредит у розмірі 90000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов договору відповідачі зобов'язання за вказаним договором не виконали належним чином, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 182321,64 гривень. Також між сторонами було укладено 2 іпотечні договори, предметом іпотеки є житлові будинку за адресою: [ADDRESS] та по [ADDRESS] Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 553, 554, 1050, 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. У відповідності до положень ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» певний спосіб реалізації предмета іпотеки може бути встановлений у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано частина перша ст.20 Закону України «Про заставу». Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст.20 Закону України «Про заставу»). Згідно з договором застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Правовий аналіз зазначених норм законодавства дозволяє зробити висновок, що звернення стягнення на майно боржника має на меті реалізацію майна останнього для погашення існуючої заборгованості перед стягувачем, включає в себе арешт, вилучення та примусову реалізацію такого майна. Підставою для звернення стягнення на майно боржника є, серед іншого, рішення суду. При цьому, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель має право звернутися у суд як з позовом про стягнення заборгованості, так і з позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в останньому випадку спосіб реалізації предмета іпотеки встановлюється рішенням суду. В разі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості та подальшої реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення боргу, майно, що реалізується з прилюдних торгів, не втрачає статус іпотечного, а тому при проведенні прилюдних торгів для державного виконавця та торгуючої організації обов'язковим є застосування Закону України «Про іпотеку». На підставі ст.. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2066,82 грн.

Outcome: approved