Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким зазначив, що з 02.09.2013 він працював на посаді інструктора-методиста 1 категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя. Натомість, наказом від 31.07.2014 року позивач був звільнений з вказаної посади за власним бажанням, що не відповідає дійсності. На підставі викладеного позивач просить суд поновити його на посаді інструктора-методиста 1 категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 35068,33 гривень, але принаймні по день постановлення рішення суду. В судовому засіданні позивач та його представник наполягли на заявленому позові за вищевказаними підставами, а представник відповідача заперечив на заявлені позовні вимоги, вказуючи на те, що позивач і досі не звільнений з роботи у Шевченківському районному спортивно-технічному клубі товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя, а тому просив суд повністю відмовити в задоволенні позову. В чергове судове засідання сторона відповідача не явилася повторно, що згідно положень ст. 169 ЦПК України не перешкодило розгляду справи по суті. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Згідно наказу № 44 від 02.09.2013 року [PERSON] призначено на посаду інструктора-методиста 1 категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя. Наказом від 31.07.2014 року [PERSON] звільнено з посади методиста Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя з 31 липня 2014 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За статтями 11, 27 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи на позов, представник відповідача, критично ставився до наданого позивачем наказу від 31.07.2014 року, вказуючи на те, що позивач і досі не звільнений з вищевказаної посади, наказ про його звільнення ніколи і не підписувався, хоча сам [PERSON] за власним розсудом з липня 2014 року і не виходить на роботу. При цьому судом досліджувалася книга реєстрації наказів Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя, яка не містить відомостей щодо наказу від 31.07.2014 року про звільнення [PERSON] Але, на думку суду, сама по собі відсутність реєстрації вказаного наказу не свідчить про його недійсність чи нечинність, адже стороною позивача суду було надано оригінал наказу від 31.07.2014 року, який містить підпис директора Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя, який завірено і печаткою названої установи. Оспорюючи достовірність наказу про звільнення [PERSON] представник відповідача клопотав перед судом і про призначення відповідної експертизи для зясування питання, чи директором Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя [PERSON] було виконано підпис в наказі від 31.07.2014 року. У порядку ст. 86 ЦПК України витрати по оплаті експертизи суд поклав на відповідача,\~ розяснивши положення ст. 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі. Натомість, експертною установою матеріали справи були повернуті суду без виконання призначеної експертизи через несплату вартості висновку експерта. Таким чином, сторона відповідача не спростувала достовірність підписання директором Шевченківського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України м. Запоріжжя [PERSON] наказу від 31.07.2014 року про звільнення позивача. Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Однак звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням не відповідає вимогам КЗпП України, оскільки [PERSON] не подавав заяву про вказане, що було підтверджено самими сторонами під час судового розгляду. Отже, названа заява не була представлена суду, а заперечення сторони відповідача по суті позову полягали лише в оспорюванні достовірності самого наказу про звільнення позивача, чого суду доведено не було, хоча суд і розяснював обовязок доказування. Таким чином, стороною відповідача суду не було надано належних, допустимих та переконливих доказів того, що наказ про звільнення позивача не видавався. Наявність же розбіжностей в нумерації наказу (№ 50-к, № 51-к) судом розцінено як описка. Більш того, видання такого наказу суду підтвердила своїми показаннями свідок [PERSON], яка за вказівкою керівництва готувала відповідні документи для розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За поясненнями позивача про своє звільнення він не був обізнаний, і лише в січні 2015 року він отримав на руки наказ про його звільнення, як і свою трудову книжку, і такі твердження не були спростовані в суді, через що суд вважає, що при зверненні із позовом у цій справі позивач не порушив положення ст. 233 КЗпП України. За положеннями ч.. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з п. 2,3,5,8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно з якими середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому суд критично ставиться до наданої стороною відповідача довідки про середній заробіток позивача, оскільки вона взагалі не відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Отже, суд виходить із інших доказів, наданих у справі. Так, згідно індивідуальних відомостей ПФУ про позивача, останній пропрацював повні останні місяці в травні - червні 2014 року з виплатами 3880 гривень та 2315 гривень відповідно. Отже, середній заробіток позивача становить 3097,50 гривень в місяць, а від дня звільнення - більше ніж 40 тисяч гривень. Але позивач предявив вимогу про стягнення лише 35068,33 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу, через що така вимога підлягає задоволенню у зазначеному позивачем розмірі, оскільки суд не має права виходити за її межі. В порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в загальному розмірі судового збору за подання позову з майновими та немайновими вимогами 472,48 грн. Натомість, заявлені позивачем вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки судом до участі у справі не залучалося особи для надання позивачу правової допомоги згідно вимог ст. ст. 56, 79, 84 ЦПК України, по справі брав участь адвокат представник позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved