Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю три місяця. В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві зазначається, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON], 24.07.2017 року померла мати позивача [PERSON]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть серії І-КИ №566889 від 29.07.2014 р. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді нерухомого майна а саме: житловий будинок № 56 у с.Миколаївка-1 по вул.Криворожской Дніпропетровська область, Дніпровський район. Мати позивача фактично успадкувала будинок так як на момент смерті батька - [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з ним за однією адресою. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину позивач 15.07.2017 року звернулась до державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] про прийняття спадщини. 15.07.2017 року нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не подала заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті матері, а також фактично не прийняла спадщину, так як не проживала та не була зареєстрована разом з померлою за однією адресою на день її смерті, тому позивач змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Позивач в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.\~1261\~ЦК\~України, у першу чергу право на спадкування\~за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є рідною донькою [PERSON], 24.07.2017 року померла мати позивача [PERSON]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть серії І-КИ №566889 від 29.07.2014 р. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді нерухомого майна а саме: житловий будинок № 56 у с.Миколаївка-1 по вул.Криворожской Дніпропетровська область, Дніпровський район. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 15.07.2017 року позивач звернулась до державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] про прийняття спадщини. 15.07.2017 року нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не подала заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті матері, а також фактично не прийняла спадщину, так як не проживала та не була зареєстрована разом з померлою за однією адресою на день її смерті. Згідно ст.\~1272\~ЦК\~України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008\~року №\~7\~передбачено\~«Про судову практику у справах про спадкування», що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до Миколаївської сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved