Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, зазначивши, що [PERSON] у 1951 року була надана земельна ділянка [ADDRESS]. Того ж року вказана земельна ділянка була надана [PERSON] та [PERSON] під будівництво житлового будинку. 10 липня 1953 року з останніми було укладено договір забудови житлового будинку за вказаною вище адресою. На момент будівництва домоволодіння [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] 15 квітня 1960 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська ухвалив рішення, яким визнав право власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] 11 грудня 1992 року Виконком Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська постановив рішення №642/19, яким затвердив акт часток, де в користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON] знаходилося 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS], а в користуванні [PERSON] - 65/100 частин цього ж домоволодіння. 04 листопада 1995 року позивач уклав з [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до умов якого до нього перейшло право власності на 65/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Таким чином, з 04.11.1995 року по теперішній час він є власником 65/100 частин домоволодіння [ADDRESS], але фактично він відкрито та вільно володів та володіє зазначеним домоволодінням в цілому. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явився надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська №642/19 від 11 грудня 1992 року належить право власності на 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Реєстрація їх права власності не проводилась. Інші 65/100 частин вказаного домоволодіння належать [PERSON] на підставі договору довічного утримання, посвідченого 04.11.1995 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-5609. Відповідачі по справі у спірному домоволодінні не проживають з 1995 року, ним не користуються. У вказаному домоволодінні не зареєстровані, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 17 від 13.03.2014 року. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно з п. 14 постанови Пленуму ВССУ України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач дійсно безперервно проживає у спірному будинку більше 10 років, таким чином добросовісно та відкрито володіє спірним майном, є добросовісним набувачем, вважає що позовні вимоги щодо визнання права власності на вищезазначену частину домоволодіння за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише в судовому порядку відповідно до вимог ст. 344 ЦК України.

Outcome: approved