Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовучи свої позовні вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,379 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Як стверджує позивач, її сусідка [PERSON], яка є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], у червні 2012 року без будь-якого погодження з позивачем демонтувала існуючу огорожу між їхніми спірними земельними ділянками з метою встановлення бетонного паркану. На думку позивача, [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,0138 га, яка належить позивачу, чим порушила її права та інтереси, а тому вона змушена звернутися до суду з позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, крім цього уточнив позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути [PERSON] самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0062 га. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву, відповідно до якої визнає вимоги в частині відновлення меж між спірними земельними ділянками. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки 0,379 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ 008228-28894. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області №1008/3885/12 від 09 січня 2013 року, яке набрало законної сили 21 січня 2013 року, та ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2013 року, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий "3221487401-01-017-0020, що розташована за адресою: [ADDRESS], та на земельну ділянку площею 0,348 га кадастровий "3221487401-01-017-0021, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається зі змісту висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №3059/14-41 від 09 липня 2014 року, площа накладення земельної ділянки [PERSON] на земельну ділянку, що належить [PERSON] становить 0,0062 га. Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ним. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. За правилами ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Статтями 106-107 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. У відповідності до ч. 1 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що згідно висновку експерта, порушено межі та накладання земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів, а саме площа накладення земельної ділянки, що належить [PERSON] на земельну ділянку, що належить [PERSON] становить 0,0062 га, суд дійшов висновку, що позов слід задовільнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved