Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Вимоги обґрунтувала тим, що має у власності житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. У 2001 році за вказаною адресою зареєструвала [PERSON]., з яким на той час перебувала в зареєстрованому шлюбі. У жовтні 2013 року подружні стосунки між ними припинилися, і з цього часу відповідач у її помешканні не проживає, проте у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, хоч вона неодноразово його просила про це. Реєстрація [PERSON] у її будинку перешкоджає їй у повній мірі реалізувати свої права як власника нерухомого майна. Вказала, що за час спільного життя жодних невід'ємних поліпшень будинку та надвірних будівель за спільні з відповідачем кошти не проводилося, участі у витратах на підтримання будинку в належних санітарно-технічних умовах [PERSON] не приймає, комунальні послуги не сплачує, будинок нею був збудований ще до реєстрації шлюбу з відповідачем. Жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням вона відповідачу не чинить. Позивач як і його представник у судове засідання не з'явилися, при цьому представник позивача надав заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за їх відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 25 серпня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області 21 жовтня 2014 року (а.с.7,8). Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 01 грудня 2006 року на підставі рішення Суботцівської сільської ради від 27 жовтня 2005 року №60 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.6). З відмітки у паспорті вбачається, що за цією ж адресою позивач зареєстрована з 08.08.1989 року (а.с. 4 зі зворотнього боку). Довідки Суботцівської сільської ради від 17 серпня 2016 року, 26 серпня 2016 року та акт від 16 серпня 2016 року, свідчать про те, що за адресою: [ADDRESS] поміж інших зареєстрований [PERSON], але з 2013 року за місцем реєстрації не проживає, його речі відсутні, останній фактично проживає за іншою адресою. Скарг від [PERSON] щодо неможливості вселення до вказаного житлового приміщення, або перешкод у користуванні ним, до сільської ради не надходило, акти з цього приводу не складалися. Жодних невід'ємних поліпшень будинку відповідачем не робилось, коштів та зусиль для підтримання домоволодіння в цілому в належному санітарному і технічному стані не здійснювалось (а.с. 9,10,14). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS], внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved