Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом про зобов'язання здійснити запис про звільнення у трудовій книжці, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що директор ПП «Калина» [PERSON] 01.04.2009р. прийняв на роботу продавцем - позивачку [PERSON], яка з жовтні 2009р. по грудень 2012р. перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Так як директор ПП «Калина » змінився з [PERSON] на Кочеткова Є.С., [PERSON] звернулась до директора ПП з проханням оформлення її трудової книжки та внесення в неї запису про звільнення її як працівника,але їй було відмовлено, що стало підставою для звернення з позовом до суду. Внаслідок чого відсутність запису про звільнення у трудовій книжці перешкоджає позивачу [PERSON] працевлаштуванню на іншу роботу. Позивач уточнила позовні вимоги просила зобов'язати ПП «Калина» в особі директора Кочеткова Є.С. внести запис до її трудової книжки про звільнення з посади продавця з 09.12.2012р. за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 36 КзпП. В судове засідання позивачка не з'явилася попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала повністю та просила його завдовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено і підтверджується матеріалами, що директор ПП «Калина» [PERSON] 01.04.2009р. прийняв на роботу продавцем - позивачку [PERSON], яка з жовтні 2009р. по грудень 2012р. перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Окрім цього судом встановлено, що з 01.02.2011р. керівником ПП «Калина» являється Кочетков Єлисей Олександрович і після виходу з декретної відпустки позивач [PERSON] звернулась з проханням до директор ПП [PERSON] про внесення запису у її трудову книжку про її звільнення , але їй було відмолено, так як небуло печатки. Суд вважає, що відсутність запису в трудовій книжці [PERSON] про її звільнення з посади продавця в ПП «Калина» чинить їй перешкоду у працевлаштуванні на іншу роботу. Відповідно вимогам ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 49 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 N 58 Міністерства Праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). За приписами ст. 36, 38 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно положень п. 4 постанови Кабінету Міністрів "Про трудові книжки працівників" на власника покладається обов'язок видачі, зберігання і ведення трудових книжок. Суд вважає, що за даних обставин та виходячи з вимог ст. 47 КЗпП України , позовні вимоги про зобов'язання здійснити запис про звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України та видати належним чином оформлену трудову книжку, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved