Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом та просить суд зняти арешт та заборону на відчуження з нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , накладений постановою серії АА №861298 від 29.05.2003 Відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, зареєстрований Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №1347298 від 01.10.2004 року. Свої вимоги мотивує тим, що квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що в кінці 2019 року позивач дізналася про наявний арешт та заборону відчуження вказаної нерухомості, який накладено постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 29.05.2003 року серії АА №861298, при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2849 від 10.10.2002 Солом`янського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь відповідача 2594,19 грн. Також, зазначає, що заборгованість позивач погасила в добровільному порядку ще в 2003 році та з того часу і до моменту звернення з позовом до суду жодних невиконаних зобов`язань з оплати послуг по утриманню квартири у позивача немає. Крім того, позивач вказує, що звернувшись до Відділу державної виконавчої служби Солом`янського РУЮ в м. Києві з заявою стосовно надання інформації про виконавче провадження та зняття арешту з квартири, останній у своїй відповіді від 10.01.2020 повідомив, що згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь КП УЖГ 2594,19 грн. не виявлено. У зв`язку з цим, правових підстав для зняття арешту з майна у відділу немає. З урахуванням вищенаведеного просить задовольнити позовні вимоги. 06.02.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 07.02.2020 позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 18.03.2020 під позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 20.03.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 20.03.2020, також відповідачу та третім особам було направлено копію позовної заяви із додатками. 14.07.2020 на адресу суду відповідача надійшла заява, в якій останній проти позовних вимог не заперечував. Треті особи відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни від 28.10.1998 року, що підтверджується інформаційною довідкою КП "Київське міське БТІ" КВ №36382 від 16.10.2019 (а.с.38, 43-44). Також, встановлено, зокрема, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що 01.10.2004 Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено запис №1347298 про арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Підстава для накладення арешту - постанова Відділу Державної виконавчої служби Солом`янського РУЮ в м. Києві від 29.05.2003 (а.с. 47,39). За правилами п. 2 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частинами 1, 2 ст. 40 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанови про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. З даних листа Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 10.01.2020 на ім`я позивача вбачається, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2849 від 10.10.2002 Солом`янського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь КП УЖГ 2594,19 грн. не виявлено (а.с.45). Відповідно до ст.368 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з даною статтею фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» /1994 / Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним / рішення в справі «Півень проти України 2004 рік». Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Тобто, право власності позивача, як абсолютне право, може бути захищене лише при доведеності самого факту порушення. Так, згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що на даний час існує обтяження щодо нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] , накладене на підставі постанови ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 29.05.2003 (реєстраційний номер обтяження 1347298). За змістом ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Представником відповідача було надано до суду відзив в якому зазначено, що зважаючи на відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідач не заперечує проти зняття арешту та заборони відчуження, що були накладені на квартиру [ADDRESS] . Крім того, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПУ України, доказами. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене вище, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved