Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Смолянської сільської ради Кодимського району Одеської області, в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Указу Президента України №584/2000 від 12.04.2000 року «Про забезпечення економічних інтересів і соціального захисту працівників соціальної сфери села та вирішення окремих питань, що виникли в процесі проведення земельної реформи» рішенням Смолянської сільської ради Кодимського району Одеської області №44 від 21.11.2000 року працівникам соціальної сфери с.Смолянка Кодимського району Одеської області в користування було виділено 28 га землі із земель резерву. Серед зазначених працівників був і позивач. З дня прийняття вказаного рішення сільською радою та до теперішнього часу позивач володіє та користується земельною ділянкою площею 1,0 га. Для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Смолянської сільської ради Кодимського району Одеської області. Таким чином, позивач фактично з 2000 року одноосібно безперервно та відкрито володіє даною земельною ділянкою та користується нею. Інші особи своїх прав на вказану земельну ділянку не пред`являли та на даний час не пред`являють. На даний час позивач має бажання розпоряджатися належною йому земельною ділянкою, однак не має такої можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку. Тому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 1,0 га, розташовану на території Смолянської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села. В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В п. 24 Постанови № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" Пленум Верховного Суду України дав роз`яснення, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження обставин справи. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119. Відповідно до ч. 1 ст. 119 Земельного кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved