Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 14\~189,25 гривень, сплаченого судового збору по справі у розмірі 2\~102,00 гривень та витрат на правову допомогу у розмірі 4\~000,00 гривень (а.с. 2 6). Позовні вимоги обґрунтував тим, що 06.09.2019 року в м. Одеса, по вул. Ак. Заболотного, 56/4 сталася дорожньо транспортна пригода за участю транспортних засобів: «Nissan», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП власнику автомобіля марки «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] , була завдана матеріальна шкода, розмір якої згідно висновку експерта № 180-19 від 30.10.2019 року складає 16\~470,72 гривень. Відповідно до постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 07.10.2019 року у справі № 523/14653, ДТП сталася внаслідок порушення вимог ПДР України [PERSON] 24.10.2019 року, під час розгляду Суворовським районним судом м. Одеси справи № 523/14512/19 встановлено, що [PERSON] , 06.09.2019 року, керував автомобілем марки «Nissan», державний реєстраційний номер [NUMBER] , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, однак від проходження медичного огляду на стан сп`яніння відмовився. Згідно постанови Суворовського районного суду м. Одеси, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Nissan», державний реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована на підставі договору, укладеного у формі полісу № АМ/5154296 від 13.09.2018 року в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно страхова компанія», 06.02.2020 року на підставі заяви про страхове відшкодування здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 14\~189,25 гривень в межах страхової суми (ліміту відповідальності), визначеного п. 4 Полісу, з урахуванням фізичного зносу та розміру безумовної франшизи. Отже, у позивача виникло право регресу до відповідача у розмірі виплаченого страхового відшкодування, а саме 14\~189,25 гривень. 01.04.2020 року позивач звернувся до відповідача з претензійним листом про добровільну сплату виплаченої позивачем суми страхового відшкодування в порядку регресу, однак, суму страхового відшкодування відповідачем сплачена не була, що зумовило звернення до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року провадження у справі відкрито. Представник позивача - Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов визнав у повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно страхова компанія» підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили 18.10.2019 року, у справі № 523/14653/19, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Судом встановлено, що 06 вересня 2019 року о 19 годині 02 хвилин [PERSON] , рухаючись за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 56/4, керуючи транспортним засобом марки «Nissan Primera», державний номер [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Gelly MR-7151 A», державний номер [NUMBER] , котрий зупинився попереду. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 12.1 ПДР (а.с. 18). Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили 08.11.2019 року, у справі № 523/14512/19, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200,00 гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік. Судом встановлено, що [PERSON] , 06.09.2019 р. о 19 год. 20 хв. керував по вул. Ак. Заболотного, 56/4 у м. Одесі автомобілем «Nissan» д/н [NUMBER] з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук), від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, які надали письмові пояснення. Відповідальність за транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена ч.1 ст.130 КУпАП. В судовому засіданні [PERSON] вину у скоєнні адміністративного правопорушення визнав (а.с. 19). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згадані вище постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 07.10.2019 року та від 28.10.2019 року набрали законної сили, є чинними, учасниками судового розгляду не оскаржувалися. Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля марки «Gelly MR-7151 A», державний номер [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 20 21). В повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду від 09.09.2019 року, зазначено, що цивільно - правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ "Українська пожежна страхова компанія" згідно Полісу № АМ/5154296 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 14 15, 17). 08.11.2019 року, власник автомобіля «GEELY», р/н [NUMBER] НЕ [PERSON] звернувся до позивача із заявою про страхове відшкодування, завданої внаслідок ДТП, шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок (а.с. 16). Як вбачається з копії акту огляду транспортного засобу від 09.09.2019 року, виявлено механічні пошкодження автомобіля марки «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 29 - -30). Відповідно до копії висновку експерта по дослідженню колісного транспортного засобу марки «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] від 30 жовтня 2019 року № 180-19 та фототаблицею до нього, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, яка відбулася 06.09.2019 року, визначається рівною 16\~470,72 гривень (а.с. 31 64). На підставі страхового акту № ОЦ/001/000/19/0176 від 06.02.2020р., Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» виплачено [PERSON] страхове відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу марки «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 14\~189,25 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 9484 від 06.02.2020 року (а.с. 9, 13). З метою досудового врегулювання спору відповідачу 01.04.2020 за вих. № 998 було направлено Вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу, проте в добровільному порядку відповідач заборгованість не погасив (а.с. 10 - 12). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» у\~разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Матеріальні збитки, заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 06.09.2019 року, відповідачем потерпілій особі відшкодовані не були. Доказів, які б спростовували вказане до суду не надано, чим відповідачем порушено вимоги ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з підпунктом «в» п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Крім того, відповідно до підпункту «ґ» п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Згідно з положеннями підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 12.02.2014р. у справі № 6-1цс14, неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», після внесених до них змін Законом України від 17.02.2011р. № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову, а факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У зв`язку з тим, що відповідач,\~який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, після дорожньо-транспортної пригоди за його участю, письмово не повідомив позивача про настання страхової події протягом трьох робочих днів після настання дорожньо-транспортної пригоди, тому після виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу). Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічна правова норма закріплена у ст.27 Закону України «Про страхування». Оскільки шкода у вигляді пошкодження транспортного засобу марки «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER] , завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася за участю двох транспортних засобів, за наявності вини відповідача, суд дійшов висновку про необхідність покладення відповідальності за завдану шкоду на останнього. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однак відповідачем у ході судового розгляду справи не надано будь-яких заперечень чи спростувань фактів, викладених у позовній заяві. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~положень статті\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно страхова компанія» до [PERSON] про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми виплаченого страхового відшкодування є законними, а тому підлягають задоволенню, оскільки обґрунтовані вище вказаними нормами матеріального права та підтверджені належними і допустимими доказами. Таким чином, оскільки у відповідача перед страховиком Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» виникло зобов`язання з відшкодування майнової шкоди у розмірі 14\~189,25 грн., то дана сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 102,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з викладеним вище судові витрати, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, надано копію платіжного доручення № 10948 від 25 червня 2020 року на суму 4 000,00 грн. (а.с. 8), підставою є Договір про надання правової допомоги № 1/05 від 21.05.2019 року, акт про надання правової допомоги від 22.06.2020 року № 54 до Договору про надання правової допомоги № 1/05 від 21.05.2019 року (а.с. 68 76, 79). На підставі викладеного,

Outcome: approved