Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач, звертаючись до суду з вимогами про зняття арешту з майна та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вказувала, що 13 травня 2008 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна нею було придбано квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 27,3 кв.м., Такий договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Плигіною Ж.О. та 22.05.2008 року відповідне право власності було зареєстровано в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна», номер запису 2793, в книзі 591пр-71. Вирішивши продати належне їй майно, а саме вищевказану квартиру, та під час підготовки документів стало відомо про наявність обтяження на такій квартирі - арешту нерухомого майна, що накладено на підставі Постанови про накладання арешту, виданої СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старшим слідчим Виноградовим В.О. Підстава та причини накладання арешту позивачеві невідомі, оскільки відносно неї не було порушено жодної кримінальної справи, - позивач була один раз допитана в якості свідка слідчим. Після вказаної обставини, до неї не пред`являлися підозри та не змінювався статус. При цьому додаткову інформацію в правоохоронних органах з`ясувати не вдалося можливим, що свідчить про невиконання слідчими норм КПК України потягнуло за собою необґрунтоване обмеження права власності позивача. Одночасно реєстратором обтяження була Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, але на підставі Наказу Міністерства юстиції України 11.09.2015 року «Про ліквідацію державного підприємства «Інформаційний центр Міністерства Юстиції України» його ліквідовано та не має правонаступників. З такого, посилаючись на недоторканість права власності та відсутність будь-яких юридичних підстав для подальшого обтяження належного їй майна, позивач просила суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. (а.с. 34). Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 40). Представник позивача [PERSON] надала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності та позивача, вимоги позову підтримала та наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, будь-яких клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надав. Відповідач в установлений судом строк відзив та будь-яких інших клопотань не надав. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (відомості про об`єкт нерухомого майна) згідно рішення про державну реєстрацію від 22.05.2008 року, квартира під [ADDRESS] , загальною площею 27,3 кв.м, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, р.3963 від 13.05.2008 року, посвідченого ПНОМНО Плигіною Ж.О. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 06.08.2010 року було зареєстровано обтяження №10118237, тип обтяження - арешт нерухомого майна. Реєстратором відповідного запису про обтяження є Одеська філія ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі Постанови про накладення арешту, 31/4-2623 віл 06.08.2010 року, виданої СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ст. слідчим [PERSON] . Таким чином вбачається, що право власності [PERSON] щодо належної їй квартири під [ADDRESS] зазнає обмеження. Згідно відповіді ГУНП в Одеській області на адвокатський запит (вих.. №4/1-139/аз від 05.08.2019 року), на підставі постанови №730 від 16 вересня 2015 року Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ОМУ ГУМВС України в Одеській області ліквідовано, кримінальні провадження (справи) передані до територіальних підрозділів м. Одеса та області, журнали реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції ОМУ ГУМВС України в Одеській області зберігаються в архіві, за виключенням знищених у відповідності до вимог чинного законодавства. При цьому зі змісту відповіді на запит, надати будь-які відомості щодо підстав обтяження належного позивачу майна, за наявними у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реквізитами, - не вбачається можливим. В свою чергу Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 11.09.2015 року «Про ліквідацію державного підприємства «Інформаційний центр Міністерства Юстиції України» ліквідована та не має правонаступників. Інших відомостей про підстави обтяження зазначеної квартири суду сторонами надано не було. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 статті 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно положень ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини першої статті 2 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Устатті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France)). Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені устатті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першійстатті статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Арешт на майно Позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першоюстатті 214 КПК України 1960 рокупідлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом позивача не є судом, установленим законом. Таким чином вбачається, що у позивача не має іншого засобу захисту свого права, як тільки звернення до суду з цивільним позовом, та право позивача дійсно потребує судового захисту, шляхом звільнення майна з-під арешту та виключення відомостей з Єдиного державного реєстру, оскільки захист порушеного права позивача у будь-який інший спосіб вбачається неможливим, тобто позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved