Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вони з братом [PERSON] були зареєстровані та проживали у квартирі [ADDRESS] безперервно з 1979 року, на підставі ордеру № 42868 серії Б від 21.12.1979 року, що виданий їхній матері [PERSON] . Після смерті матері у 2007 році, особовий рахунок по утриманні квартири та сплаті комунальних рахунків було оформлено на ім`я позивача, тобто він став наймачем квартири. Брат [PERSON] не брав участі в утриманні квартири, з 2007 року зовсім перестав оплачувати рахунки за комунальні послуги. У травні 2020 [PERSON] стало відомо, що 15.11.2019 року його було знято з реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] . Згоди на це він не давав. 19.03.2020 без його згоди брат [PERSON] оформив право власності на квартиру шляхом приватизації, про що свідчить свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] від 19.03.2020, видане Органом приватизації державного житлового фонду-управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві держаної адміністрації. Також, із відомостей у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що після набуття спірної квартири у власність відповідачем [PERSON] , між ним та [PERSON] , було укладено договір іпотеки № 508 від 08.04.2020 року, предметом якого є спірна квартира. 14.05.2020 року, позивачем було подано заяву про вчинення злочину до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, щодо вчинення шахрайських дій та незаконного позбавлення права на житло, в результаті чого його визнано потерпілим у кримінальному провадженні №12020100050003107. [PERSON] вважає, що всі ці обставини свідчать про порушення його права на житло, протиправне позбавлення права користування квартирою. Вказує на те, що іншого місця проживання він не має, згоди на зняття себе з реєстрації місця проживання чи відмови від свого права користування та права на приватизацію житловою площею ніколи не давав. Враховуючи вищевикладене, просить: визнати протиправним та скасувати рішення про скасування реєстрації місця проживання [PERSON] ; визнати недійсним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] , видане 19.03.2020 відділом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації Євсютину Дмиру Михайловичу про право власності на квартиру [ADDRESS] . 11.06.2020 ухвалою Оболонського районного суду міста Києва було задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2066324080000, яка належить на праві власності [PERSON] . Судом залучено до участі у справі в якості відповідача Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у місті Києві Державної адміністрації. В судовому засіданні 21.01.2021 долучено судом до матеріалів справи заяву про зміну предмета позову. В ній позивач посилається на те, що під час розгляду справи Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією визнано протиправність рішення про скасування реєстрації місця проживання позивача і відновлено реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі. Вважає, що спірна квартира не може бути предметом договору іпотеки від 08.04.2020 за №508, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В заяві про зміну предмета позову просить: визнати недійсним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про передачу квартири [ADDRESS] від 19.03.2020 у власність [PERSON] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності серія та номер: [NUMBER] , видане 19.03.2020 відділом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації Євсютіну Дмитру Михайловичу про право власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір іпотеки від 08.04.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Миколою Олександровичем за №508. 26.05.2021 представником відповідача [PERSON] адвокатом Матушевським Юрієм Володимировичем, подані письмові пояснення, в яких він просив відмовити у задоволенні позову, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, а позивач вправі вимагати у органів державної влади відшкодування збитків. Позивач та його представниця - адвокат Курдалевська О. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представниця відповідача Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації - Ємельянова К.Ю. в судовому засіданні позов визнала. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Матушевський Ю.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] . Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] разом зі своїм братом [PERSON] з 1979 проживають та зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , на підставі ордеру № 42868 серії Б від 21.12.1979, виданого їх матері [PERSON] (а.с.22). Після смерті матері особовий рахунок по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг було оформлено на позивача. 15.11.2019 року Оболонською районною державною адміністрацією було знято з реєстрації [PERSON] у зв`язку з тим, що до Відділу надійшло повідомлення від виконавчого комітету Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання за адресою в селі Гнідин Бориспільського району Київської області (а.с. 90-92). 26.02.2020 [PERSON] звернувся до органу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про передачу спірної квартири у його власність (а.с.147). До цієї заяви ним додано Витяг з Реєстру територіальної громади м.Києва, з якого вбачається, що у спірній квартирі станом на 27.02.2020 зареєстровано місце проживання лише [PERSON] , а також довідку про реєстрацію місця проживання (а.с.148-149). 19.03.2020 відповідно до Розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації спірну квартиру передано у приватну власність [PERSON] (а.с. 146). Того ж дня, [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру серії [NUMBER] (а.с.160). 06.04.2020 приватним нотаріусом КМНО Косенком М.О. внесено до Реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру. 08.04.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенком Миколою Олександровичем за № 508, за умовами якого спірну квартиру було передано у іпотеку [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , які виникли на підставі договору позики від 06.04.2020, укладеного між тими самими сторонами. 14.05.2020 Оболонським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві за заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження:12020100050003107 за ч. 4 ст. 190 КК України щодо вчинення шахрайських дій та незаконного позбавлення права на житло позивача. Як вже зазначалось вище, позивача було знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі на підставі повідомлення Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області №281 від 15.11.2019. Судом встановлено, що насправді Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області, будь-які дії щодо зняття є реєстрації чи реєстрації місця проживання щодо [PERSON] не вчинялись. Дані, що містяться в №281 від 15.11.2019, а саме: кутовий штамп, печатка, підпис та прізвище адміністратора не відповідають дійсності. Під час розгляду справи представником відповідача Оболонської районної в місті Києві держаної адміністрації Грибковим М.В. надано Витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 07.09.2020, згідно якої встановлено, що реєстрацію місця проживання позивача у спірній квартирі поновлено (а.с.76). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до постанови КМУ від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» затверджені правила реєстрації місця проживання , порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру. Відповідно до пункту 26 постанови КМУ від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: -заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; -рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; -свідоцтва про смерть; -повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; -інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для перебування бездомної особи на обліку/для отримання бездомною особою соціальних послуг у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів) та ін. Таким чином, підстави для зняття [PERSON] з місця реєстрації були відсутні, що визнано Оболонською районною в м.Києві державною адміністрацією і в цій частині його порушені права поновлені шляхом відновлення реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. За змістом статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи наведене, на час приватизації [PERSON] житлового приміщення та видачу 19 березня 2020 року свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] видане Органом приватизації державного житлового фонду-управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві держаної адміністрації (а.с. 160), внаслідок якого відповідач набув у власність у порядку приватизації зазначену квартиру, було порушено права позивача, оскільки на час здійснення приватизації він продовжував проживати в квартирі, та мав право на приватизацію квартири разом з братом. Дії щодо зняття його з реєстрації місця проживання здійснені за відсутності достатніх правових підстав, на підставі документів, які мають ознаки підробки. Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як вказав Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 758/11648/16-ц правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом має права власності чи речового права на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Верховний Суд резюмував, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до договору іпотеки від 08.04.2020, іпотекодавцем квартири [ADDRESS] є [PERSON] , а іпотекодержателем - [PERSON] . У договорі вказано, що квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 березня 2020 року органом приватизації державного житлового фонду Оболонської РДА в м. Києві на підставі розпорядження від 19 березня 2020 року № 2407 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Спірну квартиру було передано у іпотеку [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , які виникли на підставі договору позики від 06.04.2020, укладеного між тими самими сторонами. Враховуючи безпідставність набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірну квартиру, порушення прав позивача та позбавлення його права користування спірною квартирою, суд вважає, що договір іпотеки має бути визнаний недійсним судом, оскільки він суперечить вимогам чинного законодавства, укладений особою, яка неправомірно набула право власності на цю квартиру, що встановлено судом даним рішенням. Таким чином, договір іпотеки від 08 квітня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенком М.О. за реєстровим № 508, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним з моменту його укладення. За вищевказаних підстав, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених у справі вимог.

Outcome: approved