Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 24.11.2017 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Вони проживали однією сім`єю до кінця жовтня 2018 року. Від шлюбу вони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Подружнє життя з відповідачем не склалося, вони не проживають разом та не підтримують родинних стосунків. Відповідач є наркозалежним та зловживає алкогольними напоями. Відповідач не бажає приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, в сім`є відсутня любов та взаємоповага. Позивач вважає, що спільне життя небезпечно для психічного та фізичного здоров`я дитини та її. 26.12.2018 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Однак уже більше ніж півроку відповідач не сплачує аліментів. Дитина проживає з нею, відповідач жодним чином не проявляє зацікавленості у вихованні дитини. Також зазначила, що через відсутність згоди відповідача вона не може зареєструвати місце проживання дитини. Тому позивач просить визначити місце проживання дитини з матір`ю. Позивач у судове засідання не з`явилася. Надала до суду заяву, згідно якої позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Також просила розглянути справу без її участі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання, не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подавав. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ст. ст. 223 ч.4, 280-281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала позивач. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій зазначила, що при винесенні рішення просять врахувати інтереси дитини. Також просила розглядати справу без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24.11.2017 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 756, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком дитини відповідно до свідоцтва є [PERSON] . За змістом положень ч. 1ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2017 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 756. Спільне життя сторін не склалося, сторони не підтримують сімейно шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї неможливо, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин шлюб підлягає розірванню, після розірвання шлюбу прізвище позивача суд залишає без змін. Щодо позову в частині визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої 20.11.1959 року резолюцією Генеральної Асамблеї ООН малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Як встановлено у судовому засіданні дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 09.11.2018 року, що підтверджується копією судового наказу винесеного Орджонікідзевським районним судом м. Харкова 26.12.2018 року. Із висновку №208 від 17.03.2020 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , вбачається, що дитина проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де створено належні умови житлово-побутові умови.(акт обстеження житлово-побутових умов від 06.09.2019 року). [PERSON] не працює та не має самостійного доходу у зв`язку з доглядом за дитиною до 3-х років, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків додатково було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету ХМР. Служба у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з матір`ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , оскільки судом встановлено, що позивач створила належні побутові умови, для фізичного, психічного та емоційного розвитку дитини, піклується про неї, виховує та утримує, проявляє турботу. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України

Outcome: approved