Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Восени 2019 року їй стало відомо, що постановою слідчого ВВД СУ УМВС України в Запорізькій області Рибальченко Д.С. №190709 від 25.07.2007 на її будинок накладено арешт по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочинів передбачених ст.190 КК України. До вищезазначеної кримінальної справи вона не має будь-якого відношення. Накладений арешт порушує її майнові права. Тому просить скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, який накладений постановою слідчого ВВД СУ УМВС України в Запорізькій області Рибальченко Д.С. №190709 від 25.07.2007, зареєстрованого Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою 30.07.2007 за реєстраційним номером обтяження 5391427 та звільнити з-під арешту нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , шляхом виключення відомостей (скасування запису) про обтяження вказаного житлового будинку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 35828126) та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 5391427). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2020 відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження. 07.10.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому зазначено, щозважаючи на те, що кримінальне провадження, в межах якого накладено арешт на майно, закрито на стадії досудового слідства і до суду для розгляду справи по суті цю справу скеровано не було, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права, оскільки нормами КПК України не передбачено застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає. Відповідно до листа ГУМВС України в Запорізькій області від 21.09.2020 № 1/658 інформації стосовно стану розслідування та руху кримінальної справи № 190709, відсутня. Просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволені позову з підстав, зазначених в ньому. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.10.2006 [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Любіченковським О.О., у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна постановою слідчого ВВД СУ УМВС України в Запорізькій області Рибальченко Д.С. №190709 від 25.07.2007 накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер обтяження 5391427. Листом ГУМВС України в Запорізькій області від 10.08.2020 № Ш-792/6-2020 [PERSON] повідомлено про те, що кримінальна справа №190709 була порушена 21.07.2007 за фактом заволодіння будинком за адресою: [ADDRESS] . Даний епізод було об`єднано з кримінальною справою №370709 та направлено до суду 31.07.2008. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2011 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] засуджено за ч.4 ст.190 КК України. При цьому арешт з житлового будинку [ADDRESS] судом не знято. Вирок набрав законної сили 22.08.2011. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2011 вирок залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.05.2012 вирок змінено в частині призначеного покарання засудженим. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Із прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Зокрема, відповідно до ч.6 ст.404 КПК України в редакції 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, якщо у виправданого або у особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При прийнятті рішення, суд враховує те, що позивач не набувала будь-якого процесуального становища по кримінальній справі, при винесені вироку судом не була вирішена подальша доля арештованого будинку, тривалий час, що минув після винесення вироку, який набув законної сили 9 років тому, відсутність на теперішній час підстав для перебування майна позивача під арештом, тому з метою захисту прав позивача суд дійшов висновку, що позовна заява підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved