Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову зазначається, що позивачка з 1984 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб було розірвано 07.05.2021. За час спільного подружнього життя сторонами було побудовано житловий будинок [ADDRESS] та придбано автомобіль ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, за час шлюбу сторонами були приватизовані дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 5124380900:02:001:0308 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд яка розташована по [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 0,23 га кадастровий номер 5124380900:02:001:0307 для ведення особистого селянського господарства яка розташована в [ADDRESS]. Вказані об`єкти нерухомого майна та легковий автомобіль зареєстровані на ім`я позивача. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити їх з підстав зазначених позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Крім того, 25.06.2021 відповідач подав до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.30). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивачка з 1984 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб було розірвано 07.05.2021. Це підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 07.05.2021 серії [NUMBER] , яке видане Савранським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 6). За час спільного подружнього життя сторонами було побудовано житловий будинок [ADDRESS] та придбано автомобіль ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, за час шлюбу сторонами були приватизовані дві земельних ділянки, а саме: земельна ділянка загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 5124380900:02:001:0308 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд яка розташована по [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 0,23 га кадастровий номер 5124380900:02:001:0307 для ведення особистого селянського господарства яка розташована в [ADDRESS]. Вказані об`єкти нерухомого майна та легковий автомобіль зареєстровані на ім`я відповідача що підтверджується наступними доказами. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2020 № 239427542, відповідач з 24.12.2020 є власником житлового будинку розташованого в [ADDRESS] (а.с. 7). В матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на вищезазначений будинок, який виготовлений на ім`я відповідача [PERSON] (а.с.8-10). Згідно з Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 16.11.2004 виданого Любашівським МРЕВ Одеської області відповідач є власником автомобіля ВАЗ 2109 х державним номерним знаком [NUMBER] (а.с. 11). У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2020 № 239416060 відповідач з 24.12.2020 є власником земельної ділянки загальною площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 5124380900:02:001:0308 (а.с.13). Крім того, у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.04.2021 № 251779244 відповідач з 06.04.2021 є власником земельної ділянки загальною площею 0.2329 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5124380900:02:001:0307 (а.с.15). Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] , автомобіль ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER] , земельна ділянка загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 5124380900:02:001:0308 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд яка розташована по [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 0,23 га кадастровий номер 5124380900:02:001:0307 для ведення особистого селянського господарства яка розташована в [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Водночас, як пояснили сторони в судовому засіданні, ними було досягнуто згоди щодо визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] та на земельну ділянку загальною площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 5124380900:02:001:0308 як частки спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до частини 6 статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 ЦПК України. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а також те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд вважає позов обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1 385, 21 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 14.05.2021 № 0.0.2122489650.1 (а.с. 1). Тому, з відповідача, в силу частини першої статті 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1 385, 21 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved