Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять визнати договір міни нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони, який зареєстрований 24.10.1995 року Південною Товарною біржеюза № 2853 - дійсним та визначити ідеальні частки між, [PERSON] , померлим [INFO] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , як рівні по 1/3 частині за кожним. В обґрунтування вимог позивачі вказали, що [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] . У встановлений законом строк [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] , відповідно свідоцтва про переміну прізвища від 28.11.2000 року - [PERSON] ) звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Крім [PERSON] до спадкоємців першої черги за законом належить також дружина померлого [PERSON] , проте вона своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою, в якій відмовились від спадщини на користь [PERSON] .Позивачу роз`яснено, що спадкове майно належить спадкодавцю на підставі договору міни, укладеного на товарній біржі, а також не визначена частка померлого у спільній сумісній власності, так як при оформленні договору міни не були виконані вимоги статті 220, статті 657 ЦК України, у частині нотаріального оформлення зазначеної угоди. Позивачі вказують, що договір міни нерухомого майна був виконаний сторонами належним чином, і до тепер не виникало ніяких претензій і спорів щодо предмету договору. У зв`язку із викладеними обставинами, позивачі вимушені звернутися до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивачі не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, просили позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Враховуючи викладене, та зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст.ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.10.1995 року між [PERSON] , [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї доньки [PERSON] , [PERSON] , з іншого боку, укладено договір міни нерухомого майна № 2853 , а саме: квартири [ADDRESS] , на квартиру [ADDRESS] . За результатами обміну квартира [ADDRESS] належить в равних частинах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Договір міни нерухомого майна зареєстрований на Південній Товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості за № 2853 від 24.10.1995 року. Договір зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 09.11.1995 року за реєстраційним номером № 4862. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним, суд зазначає таке. Згідно зі статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ провизнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 241 ЦК Української РСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 242 ЦК Української РСР визначає, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР). У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним та про необхідність їх задоволення. Що стосується вимог про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , то слід зазначити таке. Відповідно до договору міни нерухомого майна № 2853 від 24.10.1995 року померлий [INFO] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право власності на спірну квартиру в равних частинах Частина перша статті 355 ЦК України вказує на те, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина друга, третя та четверта статті 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України). Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно приписів статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина перша статті 370 ЦК України). Тому суд дійшов висновку, що частки померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рівними та складають по 1/3 на кожного співвласника. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та про необхідність його повного задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved