Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що на веб-сайті за посиланням: [INFO] було неодноразово поширено статті, в тексті яких допущено необґрунтовані та образливі твердження і звинувачення стосовно [PERSON] . Як зазначає позивач, автори поширеної інформації у статтях, розміщених на веб-сайті за посиланням: [INFO] , не відомі, а доступ до сайту є вільним, тому належним відповідачем за розповсюдження недостовірної інформації є власник веб-сайту за посиланням: [INFO] , на якому і було розповсюджено недостовірну інформацію. На адвокатський запит про встановлення власника даного веб-сайту за посиланням: [INFO] та власника доменного імені даного ресурсу, ТОВ «Хостінг Україна» повідомило, що власником запитуваного інформаційного ресурсу є [PERSON] . Позивач стверджує, що в деяких зі статей була поширена інформація про те, що мер [PERSON] грабує Васильківську громаду. А саме з тексту статей під назвою « [INFO] » та «Золота команда мера [PERSON] по розкраданні коштів міста Василькова»: «Васильківцям набридли солодка парочка [PERSON] ворюги-чиновники, та їхнє тотальне розкрадання бюджету міста Василькова»; «Шановні читачі до Вашої уваги маленька частинка депутатів та чиновників міста Василькова, які допомагають меру [PERSON] грабувати Васильківську громаду». Крім того, на веб-сайті «Щит і меч України» за посиланням [INFO] відео брифінгу від [INFO] з підписом «[INFO]», в якому теж йдеться про розкрадання міста [PERSON] , хоча під час свого виступу доповідачі - [PERSON] та [PERSON] не посилалися на документальні підтвердження викладеної інформації. Однак, як зазначає позивач, інформація з Довідки Серія ІАА № 0397218, наданої Департаментом Інформаційних Технологій Міністерства Внутрішніх Справ України свідчить, що станом на [INFO] позивач до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває / На думку позивача, відповідачі поширили вищевказану інформацію, нехтуючи питанням про правдивість чи неправдивість поширеної інформації. Через розповсюдження відповідачами такої інформації, особисті немайнові права позивача, що стосуються його честі, гідності та ділової репутації, були порушені. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі, які були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не подавали. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до листа ТОВ «Хостінг Україна» про встановлення власника даного веб-сайту за посиланням: [INFO] та власника доменного імені даного ресурсу, останнє повідомило, що власником запитуваного інформаційного ресурсу є [PERSON] На веб-сайті за посиланням: [INFO] була поширена інформація про те, що мер [PERSON] грабує Васильківську громаду. А саме з тексту статей під назвою « [INFO] » та «Золота команда мера [PERSON] по розкраданні коштів міста Василькова»: «Васильківцям набридли солодка парочка [PERSON] ворюги-чиновники, та їхнє тотальне розкрадання бюджету міста Василькова»; «Шановні читачі до Вашої уваги маленька частинка депутатів та чиновників міста Василькова, які допомагають меру [PERSON] грабувати Васильківську громаду» Крім того, на веб-сайті «Щит і меч України» за посиланням [INFO] розміщено відео брифінгу від [INFO] з підписом «[INFO]», в якому теж йдеться про розкрадання міста [PERSON] , хоча під час свого виступу доповідачі - [PERSON] та [PERSON] не посилалися на документальні підтвердження викладеної інформації У своєму виступі відповідачі поширили неправдиву інформацію та звинуватили позивача у злочинних діях, а саме [PERSON] в своєму виступі з 03 хв. 12 с. по 03 хв.19 с. промовив такі висловлювання на адресу позивача: « [INFO] ». Крім того, [PERSON] в своєму виступі промовив такі висловлювання на адресу позивача: на 06 хв. 32 с. свого виступу зазначив: «Міський голова [PERSON] відмиває кошти; на 07 хв. 55 с. свого виступу: «особисто збагачується за рахунок дерибану комунального майна та комунальних підприємств». Через те, що відео брифінгу було у загальному доступі, воно з`явилося на багатьох інтернет-сторінках інтернет простору, у зв`язку з чим його побачила велика кількість осіб, що сприйняли поширену недостовірну інформацію. З довідки Серія ІАА № 0397218, наданої Департаментом Інформаційних Технологій Міністерства Внутрішніх Справ України свідчить, вбачається, що станом на [INFO] позивач до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває В силу вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Ч. 4, 7 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 297 Цивільного Кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно ч. 1 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. У абзаці 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи, а з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських та інших обов`язків. Статтею 277 ЦК України гарантовано, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до пункту 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, що інформація щодо позивача, є фактичними твердженнями, а тому є предметом судового захисту. Вказана інформація щодо позивача була поширена, тобто доведена до відома більше ніж одній особі, не відповідає дійсності, а відповідачами не надано доказів її достовірності, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому підлягає визнанню недостовірною. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Таким чином, вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного особистого немайнового пава, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача спростувати вказану інформацію способом наближеним до способу її поширення. Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з п. 3 Постанови ВСУ вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу, а також іншим способом згідно зі змістом цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція «приватного життя» є широким терміном і не піддається вичерпному визначенню. Дане визначення охоплює фізичну та психологічну або моральну цілісність особистості (рішення від 26 березня 1985 року по справі «X and Y v. The Netherlands», рішення від 16 грудня 1997 року по справі «Raninen v. Finland») і іноді може включати аспекти фізичної та соціальної ідентичності особистості (рішення від 07 лютого 2002 року по справі «Mikulic v. Croatia»). В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав репутацію (рішення від 19.09.2006 р по справі «White v. Sweden», рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Pfeifer v Austria»), а також честь особи (рішення від 4 жовтня 2007 року в справі «Sanchez Cardenas v. Norway») як складову права на повагу до приватного життя. Зокрема, в пункті 35 рішення у справі «Pfeifer v Austria», Європейський суд з прав людини констатував, що репутація особи є частиною його особистої ідентичності та психологічної цілісності, а тому відноситься до сфери її приватного життя і підлягає охороні. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода полягає також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна; приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ст. 23,1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до п. 27 Постанови ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року 1 способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями фізичній особі. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що поширена інформація має негативний характер, оскільки принижує честь, гідність позивача в громадській думці з точки зору додержання моралі, загальновизнаних правил співжиття, ганьбить її, оскільки спонукає до негативного ставлення до неї, як до людини, яка вчинила негативні дії, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Outcome: approved