Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, в якому просить про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 29.06.2016 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . У заяві позивач посилається на те, що подружжя припинили шлюбні стосунки через те, що у позивача з відповідачем різні характери та різні погляди на життя, спільне життя у них не склалося, що призвело до розпаду їхньої сім`ї, нормальні подружні стосунки між ними припинено, проживають окремо. Крім того, відповідач участі у вихованні дитини не бере, кошти на його утримання не надає, не відвідує його, син повністю знаходяться на утриманні позивача, тому позивач просить шлюб між ними розірвати та стягувати з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі ј всіх видів доходів пазивача. Зважаючи на те, що подружжя не підтримує сімейні відносини впродовж тривалого часу, позивач зазначає, що примирення з відповідачем неможливе. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі. Такий позов просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29.06.2016 року згідно свідоцтва про шлюб серії1- [NUMBER] (а.с. 5). Сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство між ними не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин послугувало те, що сторони, як виявилось під час подружнього життя, мають різні погляди та бачення на життя. Як наслідок. сторони втратили почуття любові і поваги один до одного. Шлюбні стосунки фактично припинені, сторони почали жити окремо. Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач вирішила прізвище після розірвання шлюбу залишити без змін. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, проживають за різними адресами, спільного господарства не ведуть, дитина проживає з позивачем. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині розірвання шлюбу. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. В період шлюбу, а саме: [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] /а.с.6/. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище позивача, який надає матеріальну допомогу дитині, однак самостійно не може повноцінно утримувати дйого, оскільки несе інші витрати пов`язані з їх фізичним, духовним та моральним розвитком, і відповідача - платника аліментів (є працездатною особою, молодого віку), рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вимоги розумності та справедливості і визначає їх в розмірі ј частини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на думку суду, на даний час буде відповідати інтересам дитини, враховуючи вік та матеріальні потреби, можливості відповідача, а також те, що доходи з відрахуванням вищезгаданих витрат (аліментів на утримання дитини) повинні забезпечити їм прожитковий мінімум, визначений державою. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Поряд з цим, суд вважає за необхідне роз`яснити, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, - що не позбавляє позивачку чи відповідача права за наявності вказаних підстав та доказів звернутись до суду з таким позовом. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 704,80 грн. судового збору в дохід держави та 768,40 грн. судового збору на користь позивача.

Outcome: approved