Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.07.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 1403/0707/71-056, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 28440 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом на умовах, визначених договором. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариствов «Сведбанк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, згідно умов якого відступлено останньому право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав належним чином. У звязку з цим, станом на 04.01.2017 року виникла заборгованість в сумі 479139,54 гривень, з яких: 211874,36 грн. - заборгованість за кредитом; 114561,52 грн. - заборнованість по процентам, 152703,66 грн. - пеня. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача до суду не з'явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність та підтримання позову. Відповідач та її представник до суду не з'явилися, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та при розгляді справи просила врахувати її позицію, викладену в заяві про перегляд заочного рішення, згідно якої представник відповідача вказала на наявність достаніх підстав для зменшення розміру пені на підставі ст. 551 ЦК України, можливості стягнення відсотків лише в розмірі, що були нараховані на момент відступлення права вимоги від банку до позивача, оскільки в зв'язку з відсутністю банкіської ліцезії позивач на мав права самостійно нараховувати відсотки за користування кредитом. Крім того, вважає, що позивач має задовольнити свої вимоги за кредитним договором в першу чергу за рахунок іпотечного майна, а не стягнення коштів. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію кредитного договору №1403/0707/71-056 від 04.07.2007 року, копію іпотечного договору від 09.07.2007 року; копію договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, копію витягу з реєстру заборгованостей боржників; копію договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року та додатку №1 до нього; довідку розрахунку заборгованості), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 04.07.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1403/0707/71-056, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 28440 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом на умовах, визначених договором. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариствов «Сведбанк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15, згідно умов якого відступлено останньому право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором. В порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала належним чином, в результаті чого виникла заборгованість за кредитним договором. Згідно довідки розрахунку заборгованості (а.с.20) та витягу з реєстру заборгованостей боржників (а.с.17) право грошової вимоги по вищевказаному кредитному договору, що була відступлена ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу №15 від 28.11.2012 року становила 58664,17 доларів США, що в гривневому еквіваленті за середньозваженим курсом Міжбанківського валютного ринку, встановленому на робочий день, що передує дати підписання договору факторингу становить 479139, 60 грн. Станом на 04.01.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 479139,54 гривень, з яких: 211874,36 грн. - заборгованість за кредитом; 114561,52 грн. - заборнованість по процентам, 152703,66 грн. - пеня. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 553, 1050, 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність банківський кредит це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1050 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст. 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сукупність встановлених судом обставин підтверджують, що відповідачем мало місце порушення умов кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість в загальній сумі 479139, 60 грн., право вимоги якої згідно договору факторингу №15 від 28.11.2012 року перейшло до позивача. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Суд не бере до уваги та оцінює критично доводи сторони відповідача, викладені в заяві про перегляд заочного рішення, з приводу наявності достаніх підстав для зменшення розміру пені на підставі ст. 551 ЦК України. Так, відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно довідки розрахунку заборгованості (а.с.20) та витягу з реєстру заборгованостей боржників (а.с.17) заборгованість за кредитом становить 211874,36 грн. та заборгованість по процентам - 114561,52 грн. В свою чергу заборгованість за пенею становить лише 152703, 66 грн., тобто є такою, що не перевищує суму збитків, а тому пістав для застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України в даному випадку судом не вбачається. Положеннями Закону України "Про іпотеку", зокрема ст. 33, передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Положеннями даного Закону та законодавства в цілому не передбачено першочергового обов'язку іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому доводи сторони відповідача з приводу необхідності задоволення вимог позивача за кредитним договором в першу чергу за рахунок іпотечного майна, а не стягнення коштів, є безпідставними та такими, що не грунтуються на законі. З приводу доводів сторони відповідача щодо можливості стягнення відсотків лише в розмірі, що були нараховані на момент відступлення права вимоги від банку до позивача (оскільки в зв'язку з відсутністю банкіської ліцезії позивач на мав права самостійно нараховувати відсотки за користування кредитом) слід зазначити наступне. З наявних в матеріалах справи довідки розрахунку заборгованості (а.с.20) та витягу з реєстру заборгованостей боржників (а.с.17) вбачається, що після укладання вище вказаного договору факторингу від 28.11.2012 року позивач не здійснював подальшого нарахування відсотків за кредитним договором, а сума заборгованості за процентами - 114561,52 грн. фактично є тою та в тому розмірі, яка була відступлена за договором факторингу (14026,51 доларів США (за середньозваженим курсом Міжбанківського валютного ринку, встановленому на робочий день, що передував даті підписання договору факторингу) = 114561,52 грн.). Обставин самостійного нарахування позивачем відсотків за кредитним договором (а ніж тих, право вимоги на які перейшло до позивача згідно договору факторингу), судом не встановлено. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 7187,10 грн. витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved