Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити відповідача з належної їй на праві приватної власності квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 19 серпня 2013 року 14 лютого 2019 року між нею та відповідачем укладений шлюб, від якого мають двох дітей - сина [PERSON] та доньку [PERSON] . Відповідач як член її сім`ї вселився та був зареєстрований в квартирі на постійне місце проживання. 12 березня 2018 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач з квартири не виселився. 5 лютого 2021 року Рівненським міським судом у справі № 569/20864/20 попереджено [PERSON] про те, що у випадку подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири без надання іншого приміщення. Попри прийняте рішення відповідач продовжує систематично порушувати правила співжиття, вчиняє домашнє насильство щодо неї. Постанова Рівненського міського суду від 19 березня 2021 року, 16 квітня 2021 року та 26 липня 2021 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП. Відповідач продовжує ігнорувати оплату житлово-комунальних послуг за квартиру, жодним чином не намагається компенсувати її витрати на утримання житла. Проживання з відповідачем в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідач продовжує влаштовувати сварки, бійки та псує майно. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання в квартирі та виселитися відповідач не бажає. Ухвалою від 16 вересня 2021 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що відповідач постійно вчиняє домашнє насильство, сварки, скандали, ображає її в присутності малолітніх дітей, відноситься до неї як до тварини, краде у неї гроші та золоті вироби. Поведінка відповідача негативно впливає на дітей, син теж стає агресивним. Вона постійно змушена викликати працівників поліції. Після розірвання шлюбу давала відповідачу шанс виправитися, однак він і надалі поводить себе неадекватно. Комунальні послуги сплачує сама, лише в липні 2021 року відповідач почав сплачувати незначну частину витрат на утримання квартири. Представник позивача додатково пояснив, що відповідач створює нестепні умови для проживання в квартирі. Після розірвання шлюбу втратив статус члена сім`ї, однак не виселився, чим перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідач ігнорує оплату комунальних послуг, продуктів харчування не купує, харчується тим, що приготує позивач. Заходи впливу, застосовані судом, виявилися безрезультатними. Просять позов задовольнити. Відповідач позов не визнав та пояснив, що не бажає виселятися з квартири, бо хоче жити зі своїми дітьми. У випадку його виселення бачитися з ітьми не зможе. Притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП було лише за сварки, бійок не вчиняє. Постанови не оскаржував, бо не бачить в цьому сенсу. Він також викликав поліцію під час конфліктів з позивачем, але протоколи не неї не складали, бо в позивача є знайомий працівник поліції. Позивач спеціально провокує сварки, що викликати працівників поліції та складати на нього протоколи. Друзів у квартиру не водить, пиятик не влаштовує. Половину заробітної плати витрачає на дітей, в жовтні 2021 року сплатив 360 грн за комунальні послуги. Двері був змушений вибити, бо позивач змінила замок і не впускала його в помешкання. За квартирою доглядає, всі лампи світяться, розетки працюють. Позивач в дитячій кімнаті влаштувала манікюрний кабінет, чим перетворила квартиру на прохідний двір. Просить в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 19 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8145234 від 19 серпня 2013 року. Відповідач з 14 лютого 2009 року перебував у шлюбі з позивачем, який розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2018 року у цивільній справі № 569/14017/17. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають сторони та двоє їх спільних дітей. Відповідач вселився у спірну квартиру як член сім`ї власника житла. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частинами першою та другою статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та в иконанні обов`язків власник зобов`язаниц додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України громадяни, які мають у привтаній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права встановлює право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Вселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною третьою статті 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення колишніх членів сім`ї та інших громадян із належного йому на праві власності житлового приміщення, але за наявності умов, які передбачені ч.1 ст.116 ЖК України. Згідно ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. З вказаної норми можна дійти висновку, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише у разі: систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; використання його не за призначенням; систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловим приміщенням і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 4 березня 2019 року у справі № 755/14630/15-ц. В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 2 квітня 1985 року зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Мають на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. За вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 лютого 2021 року у цивільній справі № 569/20864/20 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловм та виселення відмовлено. Одночасно судом попереджено [PERSON] про те, що у випадках подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2021 року у справі № 569/2115/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2021 року у справі № 569/7685/21 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2021 року у справі № 569/4652/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 3 вересня 2021 року у справі № 569/14636/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Вказані постанови відповідачем не оскаржувалися та набрали законної сили. Досліджені докази підтверджують систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одні квартирі. На підтвердження заперечень проти позовних вимог відповідач в порушенням вимог ст.12, 81 ЦПК України не надав суду жодного доказу. Беручи до уваги, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи попередження, застосовані судом, виявилися безрезультатними, суд вважає за доцільне усунути позивачу перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном шляхом виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення. За таких обставин позов належить задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved