Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та остаточно просить стягнути з Приватного підприємства «Вячеслав» заборгованість з нарахованої заробітної плати в розмірі 6222,76 гривень, стягнути з Приватного підприємства «Вячеслав» середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку станом на 14 січня 2020 року в розмірі 70547,05 гривень, зобов`язати Приватне підприємство «Вячеслав» видати позивачу трудову книжку днем звільнення, вказавши дату видачі трудової книжки. В обґрунтування позивних вимог посилається на те, що він з квітня 2017 року офіційно влаштувався на роботу до ПП «Вячелав» на посаду юрисконсульта з окладом згідно штатного розкладу. З вересня 2017 року і по теперішній час позивач жодного разу не отримував заробітної плати. На неодноразові звернення до посадових осіб відповідача отримував лише обіцянки про погашення заборгованості по виплаті заробітної плати в найкоротші строки, але жодних кроків до розрахунку зроблено не було, чим грубо порушено норми чинного законодавства про працю, а саме ст..115 КЗпП України. З телефонної розмови із бухгалтером позивачу стало відомо, що адміністрація ПП « [PERSON] » звільнила його з займаної посади, проте належним чином позивача про це не повідомила. Трудова книжка позивачу при звільненні видана не була, а й досі знаходиться у відділі кадрів ПП «Вячеслав», остаточний розрахунок при звільненні з позивачем також проведений не був. Позивач звернувся із заявою до Харківської об`єднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Харківській області, у відповідь на яку отримав відомості про те, що остання заробітна плата була йому була нарахована за вересень 2017 року і 30 вересня 2017 року його було звільнено. У відповідь на звернення до Головного управління держпраці у Харківській області позивач отримав відповідь від 06.08.2018, згідно якої в ході інспекційного відвідування встановлено наступне. Наказом від 29.09.2017 за підписом заступника директора ПП «Вячеслав» [PERSON] позивача звільнено з займаної посади з 30.09.2017 за ст..38 КЗпП України (за власним бажанням) на підставі заяви позивача, однак така заява відсутня, що є порушення ст..38 КЗпП України. В порушення ст. 95 КЗпП України має місце несвоєчасне проведення працівникам індексації заробітної плати, проведено донарахування індексації позивачу в сумі 188,61 гривень. В порушення вимог ст..ст..115, 116 КЗпП України відсутні підписи позивача про отримання грошових коштів, належні грошові кошти не виплачені в день звільнення, не проведено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Книга обліку трудових книжок за 2017 рік відсутня, а також відсутні підписи позивача про отримання трудової книжки. Позивачем на підставі п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 здійснений розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 14 січня 2020 року, який складає 70547,05 гривень (середньоденний розмір заробітної плати - 123,55 гривень, період затримки розрахунку - 571 робочий день), крім того, позивачу нарахована та невиплачена заробітна плата в загальній сумі 622,76 гривень (серпень 2017 року - 2656,50 гривень, вересень 2017 року - 3566,26 гривень), сума індексації заробітної плати за 2017 рік складає 188,61 гривень. Ніякої домовленості про припинення трудового договору між позивачем та ПП «Вячеслав» не існувало, заяви про звільнення з посади позивач не писав та не просив відповідача про звільнення, не попереджав про бажання звільнитись, не вів з відповідачем будь-яких розмов з приводу звільнення, не виражав свого волевиявлення і не мав намірів звільнятись з роботи. Крім того станом на сьогоднішній день з наказом про звільнення позивача особисто не ознайомлено, не видано на руки трудову книжку та не проведено остаточного розрахунку при звільненні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 25 вересня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, яким відповідач не погодився з позовними вимогами в повному обсязі з наступних підстав. Так, позивач, починаючи з середини серпня 2017 року перестав відвідувати своє робоче місце без поважних причин, жодної довідки чи пояснення керівництву надано не було. У вересні 2017 року позивач приїхав за адресою місцезнаходження ПП « [PERSON] » для написання заяви про звільнення за власним бажанням, про що заступник директора [PERSON] видала наказ від «Про звільнення за ст. 38 КЗпП України» від 29 вересня 2017 року. Позивач пояснив своє бажання звільнитись із займаної осади тим, що має намір поїхати за кордон на заробітки, а тому позивач був звільнений за власним бажанням. Пояснення позивача про те, що останній неодноразово звертався до посадових осіб ПП « [PERSON] » щодо невиплати заробітної плати та заборгованості з заробітної плати, не мають жодного підтвердження, позивач був звільнений із займаної посади з 30 вересня 2017 року, про що був особисто ознайомлений з наказом від 29 вересня 2017 року, при цьому отримав на руки трудову книжку, про що в книзі обліку трудових книжок розписався за її отримання, позивачем не надано жодного письмового підтвердження його звернення до керівництва ПП «Вячеслав» з проханням виплати заборгованості з заробітної плати. Позивачем не надано жодного документу або посилання на такі документи, які б підтверджували доводи позивача щодо його необізнаності про етапи звільнення його з роботи. Відповідач визнає факт офіційного працевлаштування позивача на посаді юрисконсульта з 01 квітня 2017 року, про що було створено Наказ № 01-К від 31 березня 2017 року «Про прийняття на роботу» та факт звільнення позивача з посади юрисконсульта з 30 вересня 2017 року. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 грудня 2018 року на підставі клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, суд в порядку ст.277 ЦПК України призначив розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано: з ГУ ДФС в Харківській області інформацію, чи був належним чином у п`ятиденний строк з дня пошкодження або дострокового знищення документів за період з 2007 року по березень 2018 роки письмово повідомлений контролюючий орган ГУ ДФС в Харківській області за місцем обліку в порядку, встановленому діючім законодавством Приватним підприємством «В`ячеслав»; з ГУНП в Харківській області інформацію, чи були письмово повідомленні правоохоронні органи поліції про пошкодження або дострокового знищення документів за період з 2007 року по березень 2018 року Приватним підприємством «В`ячеслав»; витребувано у Приватного підприємства «В`ячеслав» у разі наявності належним чином завірені наступні копії документів: акт від 26 березня 2018 року та перелік документів, які утилізовані 26 березня 2018 року. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 червня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано з ГУ ДФС в Харківській області, інформацію, чи був належним чином у п`ятиденний строк з дня пошкодження або дострокового знищення документів за період з 01 березня 2018 року по 21 червня 2019 року письмово повідомлений контролюючий орган ГУ ДФС в Харківській області за місцем обліку в порядку, встановленому діючим законодавством Приватним підприємством «В`ячеслав»; витребувано з ГУНП в Харківській області інформацію, чи були письмово повідомленні правоохоронні органи поліції про пошкодження або дострокового знищення документів за період з 01 березня 2018 року по 21 червня 2019 року Приватним підприємством «В`ячеслав»; витребувано у Приватного підприємства «В`ячеслав» у разі наявності належним чином завірені наступні копії документів - копію довіреності від 06 липня 2018 року за підписом [PERSON] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 червня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про об`єднання позовів по даній справі та справі № 635/4418/18 за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Вячеслав» про поновлення на роботі. 01 серпня 2019 року позивачем до суду надано відповідь на відзив на позов, в якому позивач зазначив обставини, аналогічні обставинам, викладеним в позовній заяві. За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно з Розпорядженням керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур О.О. №01-02/90 від 15 жовтня 2019 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 19 вересня 2019 року заяви про звільнення судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] у відставку та відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року №05-05/119 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] », зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. Ухвалою від 21 жовтня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Вячеслав» про поновлення на роботі прийнято до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до Приватного підприємства «Вячеслав» про поновлення на роботі, подану до Харківського районного суду Харківської області 14 січня 2020 року, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, директора Приватного підприємства «Вячеслав» [PERSON] та заступника директора Приватного підприємства «Вячеслав» [PERSON]. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2020 року підготовче провадження у вказаній справі закрито, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, а також зазначив, що не отримував заробітну плату за серпень та вересень 2017 року у повному обсязі, про його звільнення в вересні 2017 року йому відомо не було, вважав, що відсутність заробітної плати протягом кількох місяців пов`язана зі смертю [INFO] директора ПП «Вячеслав» [PERSON] . Представник відповідача ПП «Вячеслав» у судове засідання повторно не з`явився про день час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні документи. Треті особи: директор Приватного підприємства «Вячеслав» [PERSON] та заступник директора Приватного підприємства «Вячеслав» [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні документи. Відповідно до вимог ч.3, ч.4 ст.223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності представника відповідача, яким було надано до суду відзив на позов, та третіх осіб. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу директора приватного підприємства «Вячеслав» [PERSON]. № 01-к від 31 березня 2017 року [PERSON] з 01 квітня 2017 року прийнято на роботу на посаду юрисконсульта з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Згідно наказу заступника директора приватного підприємства «Вячеслав» [PERSON]. № 09-к від 29 вересня 2017 року юрисконсульта [PERSON] звільнено з 30 вересня 2017 року за ст..38 КЗпП України (власне бажання) на підставі заяви [PERSON] . Факт прийняття позивача на посаду юрисконсульта та звільнення його з зазначеної посади з 30 вересня 2017 року відповідачем визнається. Згідно наданої відповідачем довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] нараховано заробітну плату: за липень 2017 року - 3300 гривень, утримано податків 643,50 гривень (відпрацьовано 21 день, 168 годин), за серпень 2017 року - 3300 гривень, утримано податків 643,50 гривень (відпрацьовано 22 дня, 175 годин), за вересень 2017 року - 3300 гривень, компенсація за невикористану відпустку - 1130,14 гривень, утримано податків 863,88 гривень (відпрацьовано 21 день, 168 годин). Відповідачем наданий акт від 26 березня 2018 року, складений комісією у складі юрисконсульта Губарєвої Л.А., головного бухгалтера [PERSON]., керуючого пляжем [PERSON] , про те, що внаслідок потопу були затоплені і прийшли у непридатність та потребують утилізації бухгалтерські документи, які перебували в приміщенні бухгалтерії. 26 березня 2018 року вищезазначеною комісією складений перелікдокументів, які утилізовані з 2007 року по березень 2018 року, в тому числі: касові книги, касові звіти, виписки з банку, платіжні доручення, розрахункові відомості заробітної плати, відомості про виплату заробітної плати, табеля використаного робочого часу, графіки надання щорічних відпусток, книги обліку руху трудових книжок, накази про прийняття та звільнення з роботи, книги про прийняття та звільнення з роботи, штатні розписи, заяви про прийняття та звільнення з роботи, звітності в податкову інспекцію, звітності в статуправління, звітності в ПФУ, журнал реєстрації кадрових заяв. Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Харківській області на ім`я [PERSON] № С-651/02.04/12-14/9322 від 06 серпня 2018 року,в ході проведення інспекційного відвідування ПП «Вячеслав» на підставі звернення [PERSON] встановлені наступні обставини та порушення трудового законодавства. Згідно з документами, що адміністрацією ПП «Вячеслав» поновлено, [PERSON] прийнято на посаду юрисконсульта з 01 квітня 2017 згідно з наказом від 31 березня 2017 року № 01-к за підписом директора ПП «Вячеслав» [PERSON] , згідно з наказом від 29 вересня 2017 року № 09-к за підписом заступника директора ПП «Вячеслав» [PERSON] [PERSON] звільнено з займаної посади з 30 вересня 2017 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Підставою, як зазначено в наказі, є заява останнього, однак, в зв`язку з поновленням документів заява [PERSON] на момент проведення інспекційного відвідування відсутня, що є порушенням ст. 38 КЗпП. Згідно зі штатним розписом посадовий оклад юрисконсульта в період квітень - вересень 2017 року становив 3300 гривень. Згідно з табелями обліку використання робочого часу позивач в період квітень - вересень 2017 року працював п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями - субота та неділя. За серпень 2017 року позивачем відпрацьовано 22 робочих дні (175 годин), позивачу нараховано 3300 гривень, до виплати з урахуванням утримань загальнообов`язкових державних платежів 2656,50 гривень. За вересень 2017 року позивачем відпрацьовано 21 робочий день (168 годин), позивачу нараховано 4430,14 гривень, у тому числі посадовий оклад 3300 гривень, компенсація за невикористану щорічну відпустку в сумі 113014,14 гривень, до виплати з урахуванням утримань загальнообов`язкових державних платежів 3566,26 гривень. В порушення ст. 95 КЗпП України має місце факт несвоєчасного проведення працівникам індексації заробітної плати за 2017 рік, так, в ході інспекційного відвідування проведено донарахування індексації за зазначений період, яка особисто [PERSON] становить 188,61 грн., виплату якої, за даними адміністрації підприємства, передбачено провести разом з виплатою заробітної плати за серпень 2018 року. Згідно з відомостями про виплату грошей, що адміністрацією підприємства поновлено на виконання вимоги, підписи позивача в отриманні грошових коштів відсутні, що є порушенням ст.115 КЗпП України. Згідно пояснень головного бухгалтера грошові кошти позивач отримував під підпис в відомостях. В порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України належні при звільненні грошові кошти не виплачені [PERSON] в день звільнення, а лише 23 жовтня 2017 року згідно з відомістю на виплату грошей № 10. В порушення вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України [PERSON] не проведено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На момент інспекційного відвідування трудова книжка [PERSON] в ПП « [PERSON] » відсутня, згідно з поясненнями головного бухгалтера підприємства трудову книжку останній отримав в день звільнення. Книга обліку руху трудових книжок за період 2017 року відсутня, підписи [PERSON] , що підтверджують отримання трудової книжки на момент інспекційного відвідування відсутні, що є порушенням п.7.1, 7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. За результатами інспекційного відвідування адміністрації підприємства наданий припис для усунення виявлених порушень та вжиті заходи в межах наданих повноважень. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ст.. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 2ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст ч.. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до ст..115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст. ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 23, 24 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України, заробітна плата може виплачуватися банківськими чеками у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Порядок здійснення виплат, пов`язаних з оплатою праці, встановлений Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління НБУ від 15.12.2004 № 637. Згідно зазначеного Положення видача будь-якої готівки з каси (у т.ч. зарплати) проводиться за видатковими касовими ордерами типової форми або за відомостями на виплату грошей, документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це вповноважений керівником, в день видачі зарплати за ВКО робиться відповідний запис у Касовій книзі типової форми, особа розписується у видатковому касовому ордері про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку із чорнилом темного кольору. Відповідачем не надано до суду жодного доказу про здійснення виплати позивачу заробітної плати згідно зазначеного вище порядку, взагалі відсутній будь-який документ, який містив би відомості про отримання позивачем заробітної плати як у готівковій формі так і через банківську установу або шляхом поштового переказу, відсутні також відомості про направлення позивачу будь-якого повідомлення щодо нарахованих сум, які підлягають виплаті при звільненні, а тому суд погоджується з доводами позивача про невиплату йому при звільненні нарахованої відповідачем заробітної плати за серпень 2017 року у сумі 2656,50 гривень (з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів) та заробітної плати за вересень 2017 року з компенсацією за невикористану відпустку в сумі 3566,26 гривень (з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів). Надані відповідачем акт про знищення бухгалтерських документів внаслідок потопу та перелік утилізованих документів з 2007 року по березень 2018 року, у тому числі заяв про прийняття та звільнення з роботи, не відповідають вимогам закону, а тому не можуть бути прийняті судом на підтвердження доводів відповідача щодо відсутності порушень законодавства при звільненні позивача. Так, відповідно до п.6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства Фінансів України № 88 від 24.05.1995, у разі пропажі або знищення первинних документів, облікових регістрів і звітності керівник підприємства, установи письмово повідомляє про це правоохоронні органи та наказом призначає комісію для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх пропажі або знищення. Для участі в роботі комісії запрошуються представники слідчих органів, охорони і державного пожежного нагляду. Результати роботи комісії оформляються актом, який затверджується керівником підприємства, установи. Копія акта надсилається органу, в сфері управління якого перебуває підприємство, установа, а також територіальному органу центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, - підприємствами та місцевому фінансовому органу - установами, в 10-денний строк. Відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів виконання вимог вищезазначеного Положення. Навпаки, позивачем надані наступні докази, що свідчать про невідповідність дій відповідача вимогам закону при виявленні знищення первинних документів. Зі змісту листів Головного управління ДФС у Харківській області про надання інформації від 15.05.2019 № 15192/9/20-40-10-05-01 та від 18.07.2019 № 22743/9/20-40-10-05-01 вбачається про відсутність інформації в контролюючому органі щодо надання ПП « [PERSON] » матеріалів про знищення документів. Зі змісту листа Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28.05.2019 № 2861/119/01/25-2019 вбачається, що звернення про пошкодження або дострокове знищення документів приватним підприємством «Вячеслав» до ГУНП в Харківській області не надходили. Крім того, як вбачається з наданого відповідачем акту від 26.03.2018 про утилізацію документів, в порушення вимог вищезазначеного Положення для участі в роботі комісії не були запрошені представники слідчих органів, охорони і державного пожежного нагляду Враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт виплати позивачу заробітної плати за серпень та вересень 2017 року, а також здійснення остаточного розрахунку при звільненні, суд вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню в межах заявлених позовних вимог сума нарахованої заробітної плати за серпень та вересень 2017 року та компенсація невикористаної відпустки з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що згідно наданого відповідачем розрахунку складає 6222,76 гривень. Щодо позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки суд зазначає наступне. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Як встановлено судом та викладено вище у рішенні суду при звільненні позивача 30 вересня 2017 року остаточний розрахунок проведений з ним не був, нарахована підприємством заробітна плата за серпень та вересень 2017 року та компенсація за невикористану відпустку позивачу не виплачена. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 87335,81 гривень, виходячи з даних наданої відповідачем довідки про нараховану заробітну плату та наступного розрахунку - 153,49 гривень (середньоденна заробітна плата) х 569 робочих днів при п`ятиденному робочому тижні у періоді з 01 жовтня 2017 року по 14 січня 2020 року. При цьому початком періоду затримки здійснення розрахунку при звільненні суд вважає 01 жовтня 2017 року та не враховує зазначені позивачем при здійсненні ним розрахунку, викладеному в позовній заяві, 2 дні затримки у вересні 2017 року, оскільки позивача було звільнено в останні день місяця - 30 вересня 2017 року, що відповідно до вимог ст..116 КЗпП України є днем проведення розрахунку. Також, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в статті 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у визначеному позивачем розмірі - 70547,05 гривень та за період до зазначеної позивачем дати - 14 січня 2010 року, що знаходиться в межах розрахованої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. При звільненні [PERSON] роботодавець не виплатив йому заробітну плату, а тому перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення позивача до суду не почався. Суд також погоджується з доводами позивача про те, що про своє звільнення він дізнався лише після отримання відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 29.03.2018 року № 01430, про що останнім надано відповідну довідку, після чого в місячний строк (19.04.2018) звернувся з даним позовом до суду. Такі доводи позивача відповідачем жодним чином не спростовані. В своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц виклала правову позицію про можливість зменшення судом за певних умов розміру відшкодування, передбаченого ст..117 КЗпП України, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Так, Велика палата Верховного Суду зазначає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Незважаючи на великий період затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні, що складає більше двох років, розмір визначеної судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, що значно перевищує розмір середнього заробітку позивача, суд не вбачає підстав для зменшення розміру відшкодування, що підлягає стягненню на користь позивача, з огляду на те, що сума, яку позивач просить стягнути, є значно меншою від суми середнього заробітку, розрахованого судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, період відшкодування визначений позивачем до 14 січня 2020 року, що на вісім місяців менше, ніж період до моменту розгляду справи судом за який позивач має право отримати середній заробіток. Суд також приймає до уваги тривалий розгляд справи судом, що також був обумовлений процесуальною поведінкою відповідача, представник якого, надавши до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, у подальшому неодноразово у судові засідання не з`являвся. Суд також вважає позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача видати трудову книжку позивачу такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Питання пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберіганням, виготовленням, постачанням і обліком, регулюються Кодексом законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 р. № 301, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58. Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення, у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Згідно із пунктом 4.2 Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Документація з обліку трудових книжок на підприємстві ведеться в «Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них», форма якої затверджена наказом Міністерства статистики України від 11 серпня 1993 р. № 180. Книга ведеться співробітником, що займається кадровими питаннями в організації. В ній реєструються всі трудові книжки, що прийняті від співробітників при працевлаштуванні, а також трудові книжки та вкладиші до них, що видані вперше. При звільненні трудова книжка видається працівнику під розпис у «Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них». Статтею 47 КЗпП визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення (рекомендований лист з повідомленням про вручення) із вказівкою про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки в установі. З підстав, зазначених вище в судовому рішенні щодо встановлення факту не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів видачі позивачу трудової книжки або направлення на адресу позивача поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, а тому суд погоджується з доводами позивача про те, що він не отримував трудової книжки, та зазначає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду за вирішенням трудового спору в цій частині. Як вбачається зі змісту відзиву на позов та наданих відповідачем доказів, відповідач стверджує про відсутність в нього трудової книжки [PERSON] . В такому випадку, у разі втрати трудової книжки роботодавцем, виходячи з вимог ст..47 КЗпП України та розділу 5 Інструкції № 58«Про порядок ведення трудових книжок працівників» працівнику видається дублікат трудової книжки. Позивач просить зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку, достовірних доказів доказів того, що він до звернення до суду з позовом знав про втрату трудової книжки, сам втратив її або утримує трудову книжку у себе, немає. За такого слід вважати, що трудову книжку втратило підприємство, у зв`язку з чим у нього виникає обов`язок без заяви позивача видати йому дублікат трудової книжки. Відповідність за збереження трудової книжки несе юридична особа. За таких обставин зобов`язання відповідача видати позивачу трудову книжку не призведе до належного захисту його порушених прав, а тому суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача шляхом зобов`язання відповідача видати [PERSON] дублікат трудової книжки із зазначенням дати видачі. При цьому задоволення позовної вимоги позивача у вказаний спосіб не є виходом за межі позовних вимог, оскільки не змінює правову суть вимоги позивача та є єдиним способом захисту порушеного права позивача за зазначених обставин. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Позивач звернувся до суду з позовом, в якій об`єднано дві вимоги як немайнового (зобов`язання видати трудову книжку), так і майнового (стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 76769,81 гривень) характеру. Оскільки позивач відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 1472,49 гривень суд стягує з відповідача в дохід держави у зв`язку із задоволенням позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: approved