Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що в мережі інтернет ним було знайдено оголошення відповідача щодо розпродажу автомобілів, в тому числі автомобіля марки LADA, модель Lasgus Cross. Контакти відповідача містили адресу офісу компанії та телефони. 19 грудня 2017 року він звернувся до відповідача щодо можливості оформлення та отримання автомобіля. Під час розмови з представником компанії йому було запропоновано придбати на умовах купівлі - продажу транспортний засіб марки LADA, модель Lasgus Cross, вартістю 185870 грн. з терміном поставки протягом дня з моменту попередньої оплати у розмірі 185870 грн. за товар. Також посилається на те, що 19 грудня 2017 року ним та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» було підписано попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу. Цього ж дня ним було здійснено перерахування на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 185870 грн. Також, при перерахуванні вищезазначених грошових коштів у розмірі 185870 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив наступні платежі, за проведення яких з нього була утримана комісія в розмірі 1% згідно тарифів банку у розмірі 1858 грн. 72 коп. Після підписання вищезазначеного договору та внесення грошових коштів, представником відповідача йому було повідомлено, що одразу доставити товар не можливо та запропонувала дочекатися його вже по місцю його мешкання, оскільки останній знаходиться на складі відповідача, який розташований в іншій частині міста та потребує додаткового часу. В цей же день він передзвонив представнику відповідача з приводу встановлення часу доставки транспортного засобу по місцю мешкання, але остання повідомила, що автомобіля сьогодні не буде та запропонувала передзвонити на наступний день. А передзвонивши 20 грудня 2017 року, від представника відповідача він дізнався, що транспортного засобу не буде, а також йому було запропоновано подати на їхню адресу заяву щодо повернення вищезазначених сплачених грошових коштів, яка ним була направлена за допомогою Укрпошти та отримана відповідачем 26 грудня 2017 року. Однак до цього часу відповіді він не отримав, в результаті чого, його заява залишена відповідачем без задоволення. Також мотивує позов тим, що після неотримання ним товару та неповернення йому коштів, він більш детально ознайомився із умовами договору та зясував, що 19 грудня 2017 року він насправді уклав попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу № 0317/17, предметом якого є зобов`язання сторін у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у попередньому договорі. Також зясував, що лише грошові кошти у розмірі 46467,50 грн., які перераховані ним на рахунок відповідача на підставі квитанції № 0.0.920525834.1 від 19.12.2017 року відносяться до Попереднього договору транспортного засобу № 0317/17 від 19.12.2017 року, а перераховані ним грошові кошти у розмірі 139402 грн. 50 коп. були здійснені на підставі Попередніх договорів купівлі - продажу транспортного засобу № 0318/17, № 0319/17, № 0320/17 від 19.12.2017 року, які в свою чергу між ним та відповідачем не укладалися та не підписувалися, тому були отримані відповідачем безпідставно. За вказаних обставин позивач просить суд розірвати попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0317/17 від 19.12.2017 року, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за придбання транспортного засобу у розмірі 46467 грн. 50 коп., витрати у розмірі 1858 грн. 72 коп., а також безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 139402 грн. 50 коп., та проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1218 грн. 34 коп. Позивач в судове засідання не зявився, представивши заяву в якій повністю підтримує свої позовні вимоги, а справу просить розглядати без його участі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відмовився від отримання судової повістки. У відповідності до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи дані обставини та зважаючи на положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення по справі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 19 грудня 2017 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» було укладеного попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу № 0317/17, предметом якого є зобов`язання сторін у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у попередньому договорі. За змістом п.п. 1.2, 1.3 даного Договору продавець зобовязується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві автомобіль: марки LADA, модель Lasgus Cross, рік випуску 2015, сірий Базальт комплектація 1,6 МТ Luxe RSOY5-XE7-52 (колір, пробіг, тощо). Основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною. Також, відповідно до п. 1.5 Попереднього договору, сторони зобовязуються укласти основний договір 26 грудня 2017 року, за умови повного виконання п. 2.1. Попереднього договору. Відповідно до п. 2.1. Попереднього договору на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення цього Попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 46467 грн. 50 коп., а продавець своїм підписом під попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Згідно з квитанцією № 0.0.920525834.1 від 19.12.2017р. [PERSON] сплатив 46467,50 грн., ТОВ "Велес Авто" сплату згідно Попереднього Договору купівлі-продажу Т/З № 0317/17 від 19.12.2017 року. Однак до теперішнього часу основний договір купівлі-продажу не укладений. Згідно з положеннями ст. ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1\~ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів»\~за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи\~\~умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним, відповідно до ч. 4\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з приписами\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика забороняється. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пунктом 4 ч. 3\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено, що забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення). Згідно до ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.1\~ст. 215 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що умови спірного договору не виконані з вини відповідача, чим позивачеві завдано збитків на загальну суму 46467,50 грн. Крім того судом встановлено, що за вказівкою представника відповідача та згідно наданих нею платіжних рахунків, 19 грудня 2018 року [PERSON], вважаючи що купує автомобіль та сплачує його вартість, також перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «Велес Авто» грошові кошти у сумі 46467,50 грн., як сплату згідно Попереднього Договору купівлі-продажу Т/З № 0318/17 від 19.12.2017 року, згідно квитанції № 0.0.920524311.1 від 19.12.2017р., 46467,50 грн., як сплату згідно Попереднього Договору купівлі-продажу Т/З № 0319/17 від 19.12.2017 року, згідно квитанції № 0.0.92052005.1 від 19.12.2017р., та 46467,50 грн., як сплату згідно Попереднього Договору купівлі-продажу Т/З № 0320/17 від 19.12.2017 року, згідно квитанції № 0.0.920526792.1 від 19.12.2017р., які взагалі між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» не укладалися та не підписувалися, а тому зазначені кошти відповідачем взагалі були набуті безпідставно та відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню. Також, відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України в разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 ЦК України). Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. При цьому згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові №6-2491 цс 15 від 02 березня 2016 року, згідно якого, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. А, ч. 1 ст. 1048 ПК України передбачено, що розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача проценти за користування безпідставно набутими ним грошовими коштами в розмірі 1218 грн. 34 коп. за період з 20 грудня 2017 року по 11 січня 2018 року (22 календарних днів). Крім того, при перерахуванні [PERSON] вищезазначених грошових коштів в загальному розмірі 185870 грн., ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснив платежі, за проведення яких з нього була утримана комісія в розмірі 1% згідно тарифів банку у розмірі 1858 грн. 72 коп., що також підлягає стягненню з відповідача. При цьому суд виходить з вимог ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги повністю підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved