Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати, компенсації та моральної шкоди. В обгрунтування позову вказав, що 03.09.2013 року між ним та ФОП [PERSON] укладено трудовий договір на невизначений строк. Згідно договору позивач прийнятий на роботу охоронцем території з окладом 1 147 грн. на місяць. З часу укладення договору заробітна плата не виплачувалася, тому 15.09.2014р. позивачем була написана заява про видачу довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату та заява про звільнення його з роботи на підставі ч.2 ст.38 КЗпП України. Вказані заяви позивач надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням. Однак відповідач відмовився отримувати вказані документи. Оскільки позивач не отримував заробітну плату, він був змушений підшукувати інші тимчасові заробітки, а також вдавався до взяття коштів в борг. Влаштуватися на іншу роботу він не міг, так як відповідач не віддавав трудову книжку. З огляду на те, що відповідач не здійснював виплату заробітної плати на умовах трудового договору, то має місце невиконання відповідачем законодавства про працю та умов зазначеного трудового договору, що дає право позивачу ініціювати розірвання трудового договору на підставі ч.2 ст.38 КЗпП України. Тому позивач просить розірвати трудовий договір, укладений між ним та ФОП [PERSON], стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, яка становить 17 058,24 грн., вихідну допомогу в сумі 3 763,62 грн. та 5 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивач не з'явився. До початку розгляду справи подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач на виклик суду в судове засідання не з'явився, у встановленому порядку про дату, час і місце проведення судового засідання належним чином повідомлений, про що в матеріалах справи є повідомлення, заяви про відкладення судового засідання, або заяви про судовий розгляд справи у його відсутність суду не подав, а тому суд, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та згідно вимог ст.224 ЦПК України ухвалити по справі заочне рішення. Представник третьої особи Коростишівського районного центра зайнятості в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні позовних вимог покладається на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.09.2013р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Даний трудовий договір у відповідності до ст.24-1 КЗпП України 03.09.2013р. був зареєстрований у Коростишівському центрі зайнятості. Відповідно до п.1 трудового договору він є безстроковим. Згідно п.3 договору працівник зобов'язаний виконувати роботу охоронця, відповідач, в свою чергу, зобов'язаний оплачувати працю позивача у розмірі, визначеному сторонами, але не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати (п.3 трудового договору). Однак відповідач не виконував умови трудового договору, не виплачував заробітну плату позивачу, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в сумі 17 058,24 грн. Тому 15.09.2014р. [PERSON] надіслав відповідачу заяву про звільнення його з роботи на підставі ч.2 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю та трудового договору. Підтвердженням відправлення заяви є її копія та копія листа, що містяться в матеріалах справи (а.с.7). Відповідач не бажає звільняти позивача з роботи, видати трудову книжку та провести розрахунок при звільненні. Не отримавши звільнення з роботи, позивач не має можливості влаштуватися на іншу роботу. У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, з якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п.6 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Заява позивача від 15.09.2014 року про звільнення його з роботи за власним бажанням надіслано відповідачу рекомендованим листом. Однак, як вбачається з трудового договору, відсутня відмітка про його зняття з реєстрації у Коростишівському районному центрі зайнятості, а також відсутня відмітка про дату та підстави звільнення працівника. Відповідно до п.п.6,7 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001р., у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів. Пунктом 17 трудового договору між працівником і фізичною особою передбачено обов'язкове підтвердження запису про розірвання трудового договору підписами сторін. Спеціаліст центру зайнятості повинен зняти з реєстрації вже розірваний трудовий договір. При цьому, відповідно до п.7 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, спеціалістом центру зайнятості в кожному екземплярі трудового договору робиться запис про зняття його з реєстрації. Відповідно до п.п.8,9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, внесені фізичною особою до трудової книжки працівника і засвідчує їх печаткою. У разі відсутності в центрі зайнятості однієї із сторін трудового договору (фізичної особи-роботодавця чи найманого працівника) додержатись порядку зняття з реєстрації трудового договору укладеного між фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником без присутності однієї із сторін неможливо. Зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості за відсутності однієї із сторін трудових відносин можливе лише за умови, якщо до центру зайнятості буде подано рішення суду, яке набрало законної сили, щодо припинення дії такого договору або визнання його таким, що втратив силу (з зазначенням конкретної дати). Враховуючи те, що трудовий договір не розірваний сторонами, центр зайнятості не має права зняти його з реєстрації. З даними вимогами сторони були ознайомлені, про що зазначено в п.20 вказаного договору. Пунктом 10 договору передбачено, що спори з виконання умов трудового договору розглядаються районним судом. Згідно ст.39 КЗпП України спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Пункт 1 ч.1 ст.232 КЗпП України визначає, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори працівників підприємств, установ, організацій де комісії по трудових спорах не обираються. Згідно ст.ст.233,234 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП України суд може поновити ці строки. Тому суд вважає за необхідне з метою поновлення порушених прав позивача, розірвати трудовий договір № 06091300518, укладений між позивачем та відповідачем 03.09.2013 року, зобов'язати Коростишівський районний центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір, зареєстрований 03.09.2013 року за № 06091300518 без присутності фізичної особи-підприємця [PERSON] Відповідно ст.ст.22, 94,97 КЗпП України, ст.ст.1,21,24 ЗУ "Про оплату праці", на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов'язок виплачувати працівнику заробітну плату. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно п.3 трудового договору від 03.09.2013р. розмір заробітної плати визначався за домовленістю сторін та встановлювався на рівні розміру мінімальної заробітної плати з подальшими змінами мінімальної зарплати згідно законодавства. Як встановлено судом відповідач не здійснював виплату заробітної плати на умовах трудового договору № 06091300518 від 03.09.2013р. Таким чином, має місце невиконання відповідачем законодавства про працю та умов зазначеного трудового договору, заборгованість відповідача перед позивачем складає 17 058,24 грн., яка підлягає стягненню. Відповідно до ч.2 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем умов трудового договору. Якщо трудовий договір розривається у зв'язку з порушенням власником умов трудового договору, останнім виплачується вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідно до ст.44 КзпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Таким чином відповідач зобов'язаний виплатити вихідну допомогу, розмір якої слід розраховувати з урахуванням п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р., а саме: середньомісячна заробітна плата для виплати вихідної допомоги обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передують звільненню. Тобто, сума вихідної допомоги складає 3 763,62грн. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 17 058,24 грн., вихідну допомогу у розмірі 3 763,62 грн. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 ст.10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, така норма закріплена також ст.60 ЦПК України, проте виключає випадки встановлені ст.61 ЦПК України. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, оскільки внаслідок невиплати заробітної плати тривалий час були порушені його звичайні життєві зв'язки, що змусило його хвилюватися. При визначенні розміру моральної шкоди суд бере до уваги матеріальний стан сторін по справі, душевні страждання позивача, а також те, що за захистом порушених прав він був зумушений звернутись до суду, тому з урахуванням розумності і справедливості, вимог чинного законодавства, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача 5 000 грн. моральної шкоди, тобто у розмірі, визначеному позивачем. Питання про судові витрати суд вважає необхідним вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved