Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтувала тим, що з відповідачем [PERSON] вона, [PERSON], перебуває у незареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач [PERSON] відповідно до свідоцтвом про народження. На даний час син [PERSON] проживає біля неї, [PERSON], та перебуває на її утриманні. Вже більше року відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, хоча має постійне місце роботи - дочірнє підприємство «Липовець водоканал» комунального підприєм\-ства «Вінниця водоканал», а відтак є фінансово спроможним. Таким чином, позивач просила суд присудити в примусовому порядку з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/3 частки від доходу - заробітної плати відповідача на утримання їх спільного сина [PERSON] з дня пред'явлення позову до досягнення ним повноліття. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити у повному обсязі, а розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, в заяві, що надав через канцелярію суду, вказав на визнання позовних вимог, зазначивши, що згоден сплачувати аліменти у розмірі запропонованому позивачем. Ураховуючи те, що сторони скористалась наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, тому суд не вбачає підстав, передбачених ст.169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи, а відтак ухвалює рішення в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, дослідивши усі зібрані у справі докази та давши їм оцінку в сукупності, повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на таке. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], батьками дитини [PERSON], [INFO] зазначено: батьком [PERSON], матір'ю [PERSON]. Батьки не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Як слідує із довідки виданої Липовецькою міською радою 05.01.2015 року за №7, дитина [PERSON], 2012 року народження проживає біля матері. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Ураховуючи те, що дитина проживає біля матері, тому позивач має право на звернення до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. При призначенні аліментів суд має врахувати обставини, що наведені в ст.182 СК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази та давши їм оцінку в контексті правових норм, що регулюють вирішення даного спору, суд дійшов до переконання, що із відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини слід стягнути аліменти у частці від його заробітку доходу в розмірі запропонованому позивачем, на який погодився відповідач. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову, а згідно з положеннями ст.180 СК України, до її повноліття. На підставі ст. 88 ч. 3 ЦПК України, з відповідача в прибуток держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved