Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просить: визнати недійсним договір дарування 1/3 ідеальної частини житлової квартири [ADDRESS] від 16.10.2018 року, посвідченого Лютик Р.В. приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 946. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 10.04.2001р., квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності його бабусі - [PERSON], його тітці - [PERSON], та йому - [PERSON]. [INFO] його бабуся ([PERSON]) померла. На день її смерті у вказаній квартирі проживала його мати, [PERSON], його батько [PERSON] та він [PERSON] В грудні 2018 року він отримав ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.12.2018р. про відкриття проваджен\-ня у справі № 442/8303/18 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та до нього про усунення перешкод у користуванні вищезга\-даною квартирою. Із вказаного позову він дові\-дався про те, що відповідач [PERSON] отримав в дар 1/3 ідеальної частини жит\-лової квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування 1/3 ідеальної части житлової квартири від 16.10.2018р., посвідченого Лютик Р.В. приватним нотаріусом Дрогобицького ра\-йонного нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 946. Вважає, що договір дарування 1/3 ідеальної частини житло\-вої квартири [ADDRESS] вчинено з порушенням його прав та інтересів, оскільки дана квартира [ADDRESS] перебувала у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] без визначення часток, що вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру від 10.04.2001р. Оскільки Рішення Дрогобицького міськрайонного суду № 442/383/18 від 22.02.2018 року ухвалене за позовом [PERSON], в інтересах якої згідно довіреності діє [PERSON] до [PERSON], третьої особи - [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності, яким було визначено, що розмір часток співвласників [PERSON] та [PERSON] у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] становить по 1/3 ідеальній частині кожному - скасоване, то вважає, що оскаржуваний договір дарування - слід визнати недійсним. 24.01.2019 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 07.02.2019 року 08.02.2019 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 26.02.2019 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 28.03.2019 року, за клопотанням представника відповідача, розгляд справи відкладено на 17.04.2019 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON], заперечила щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві, який є при матеріалах справи. Третя особа Приватний нотаріус Лютик Роксолана Василівна в судове засідання не з»явилася. Сторони не наполягали на її участі. Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується той факт, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 10.04.2001р., квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 6) 16 жовтня 2018 року на підставі договору дарування [PERSON] отримав в дар від [PERSON], 1/3 ідеальної частини жит\-лової квартири [ADDRESS], вказаний договір посвідченого Лютик Р.В. приватним нотаріусом Дрогобицького ра\-йонного нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 946. (а.с. 7-9) Ідеальна частка дарувальника [PERSON], визначена заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/383/18 від 22.02.2018 року ухвалене за позовом [PERSON], в інтересах якої згідно довіреності діє [PERSON] до [PERSON], третьої особи - [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності. 22 лютого 2019 року, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/383/18 (провадження 2-п/442/8/2019) за заявою [PERSON] вказане вище рішення - скасоване. Відповідно до ч.1, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Положеннями ст. 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. "Просудову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в зв»язку із скасуванням рішення про визначення ідеальних часток, у [PERSON] відсутні правові підстави для укладення договору дарування, з огляду на це позов підставний та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved