Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про скасування арешту з нерухомого майна. В обгрунтування позову зазначила, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30.11.2020 року за нею, як за спадкоємцем після смерті [PERSON] , визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : [ADDRESS] . Під час оформлення документів на спадкове майно, з державного реєстру речових прав стало відомо, що на вищевказане майно Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 14.03.2005 року накладено обтяження - арешт. Підставою для накладення обтяження є повідомлення № 949 від 20.09.1990 року, видане Полтавським районним судом Полтавської області. Право власності спадкодавця [PERSON] на спірне нерухоме майно виникло 29.12.1990 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто після винесення повідомлення ( 20.09.1990 р. ) про арешт нерухомого майна. Згідно відповіді Полтавського районного суду Полтавської області від 25.02.2021 року , відомості щодо розгляду справи, на підставі якої накладено арешт, відсутні. Вказала, що являється законним власником майна, на яке накладено арешт, проте позбавлена можливості реалізувати своє право розпорядження ним. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 12.04.2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 12.05.2021 року підготовче засідання по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує та прохає задоволити. Від представника відповідача Першої Полтавської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. При винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Одночасно при розгляді даної справи відзив, направлений на адресу суду 29.04.2021 року, вих. № 428/01-16 не брати до уваги. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30.11.2020 року, являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що розташований за адресою : [ADDRESS] . Право власності за нею визнано в порядку спадкування після [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкодавцю [PERSON] за життя вищевказаний житловий будинок з господарським побудовами належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.1990 року ( а.с. 19 ). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на спірний житловий будинок Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 14.03.2005 року накладено обтяження - арешт . Підстава накладення обтяження - повідомлення Полтавського районного суду Полтавської області № 949 від 20.09.1990 року ( а.с. 4 ). Таким чином, вбачається, що повідомлення Полтавського районного суду Полтавської області про накладення арешту на житловий будинок було видане 20.09.1990 р., тобто до того, як спадкодавець [PERSON] став його власником ( 29.12.1990 року ). Згідно довідки, виданої архіваріусом Полтавського районного суду Полтавської області від 08.04.20212 року вбачається , що перевіркою наряду справ Полтавського районного суду Полтавської області за 1990 рік - судові рішення про накладення арешту на будинок , що розташований за адресою : [ADDRESS] , не виявлені. Згідно повідомлення Полтавського обласного державного нотаріального архіву від 27.01.2021 року за № 180/01/20 , повідомлення Полтавського районного суду № 949 від 20.09.1990 року щодо накладення обтяження на майно, яке знаходиться за адресою : [ADDRESS] , не збереглося. Статтею 41Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно із ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від17липня 1997року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Частиною 1ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а на підставі ч. 1ст. 392ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи вищевикладене, той факт, що в Полтавському районному суді Полтавської області відсутні дані щодо накладення арешту на житловий будинок, належний позивачу, повідомлення № 949 від 20.09.1990 року, видане Полтавським районним судом про накладення обтяження в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві не збереглося, також те , що позивач є законним власником будинку, на даний час відсутні документи, на підставі яких нотаріус або державний реєстратор мали б можливість зняти заборону на нерухомість в позасудовому порядку, тобто орган, який наклав заборону позбавлений законної можливості її скасувати, заборона на нерухоме майно позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, оскільки наявність заборони чинить йому в цьому перешкоди, що грубо порушує гарантоване Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право приватної власності позивача, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову та його задоволення.

Outcome: approved