Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на безпідставне виселення його відповідачкою з квартири [ADDRESS] , коли він є власником 1/3 її частини. З цих підстав порушує питання про вселення його до вказаної квартири та зобов`язання відповідачки не чинити йому перешкод в користуванні житловою кімнатою площею 11, 9 кв.м. з лоджією площею - 1,9 кв.м., а також коридором, кухнею, туалетом, ванною кімнатою квартири, що виділені йому в користування рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року. В суді позивач та його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Позивач пояснив, що за час перебування з відповідачкою в шлюбі ними придбано спірну квартиру, яку в подальшому в судовому порядку між ними розділено та встановлено порядок користування нею. Проте, незважаючи на встановлення судом порядку користування спільною квартирою, відповідачка змінила замки та не впускає його до квартири, що є його єдиним житлом, в якій на даний час проживають їх спільні діти, колишня дружина з її новим чоловіком та їх спільна дитина. При поділі квартири судом збільшено частку відповідачки, яка мала на утриманні спільних дітей. Відповідачка подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що разом з нею у вказаній квартирі проживають спільні з позивачем діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, лоджії, коридору, кухні, туалету, ванної кімнати. В одній кімнаті, яка за рішенням суду належить відповідачці, вона проживає разом зі своїм теперішнім чоловіком та їхньою спільною неповнолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] . В іншій кімнаті, яка також за рішенням суду належить відповідачці, проживає неповнолітній син позивача - [PERSON] [INFO] . В кімнаті, яка за рішенням суду належить позивачу, з 2005 року, тобто з моменту придбання вказаної квартири, проживає його донька [PERSON] , [INFO] . Крім того посилалася на те, що позивач схильний до конфліктів, суперечок та скандалів, за час спільного проживання провокував бійки при власних дітях, а тому його вселення до квартири призведе до травмування психіки дітей, заподіяння шкоди їхньому здоров`ю та життю. В суді відповідачка проти задоволення позову заперечила, пояснила, що в кімнаті, яка за рішенням суду виділена в користуванням позивачу з 2005 року проживає його донька [PERSON] , [INFO] , яка навчається в Київському медичному університеті на денному стаціонарі, а під час карантину - дистанційно вдома і потребує окремої кімнати для навчання та проживання. В іншій кімнаті, яка за рішенням суду належить їй, проживає їх спільний з позивачем син [PERSON] , [INFO] , який дистанційно вчиться у Київській дистанційній школі «Оптіма», отже також потребує окремої кімнати для навчання і проживання. В цьому зв`язку просила відтермінувати вселення [PERSON] до закінчення навчання [PERSON] в липні 2025 року та до повноліття [PERSON] , тобто до кінця 2025 року, що дасть дітям спокій, достатньо простору для життя і навчання до того часу, поки вони зможуть самостійно придбати собі житло. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справ, суд дійшов наступного. Встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду від 31 березня 2014 року розірвано шлюб між сторонами по справі, який було укладено 07 грудня 1999 року. 29 квітня 2005 року [PERSON] придбав трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2014 року, що набрало законної сили, за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . За [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Відступаючи від принципу рівності часток в майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходив з того, що з [PERSON] проживали неповнолітні діти. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №99810830 від 10 жовтня 2017 року [PERSON] на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . В подальшому рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділено житлову кімнату площею - 11,9 кв.м. з лоджією площею - 1,9 кв.м.; у користування [PERSON] виділено житлові кімнати площею - 9,7 кв.м. та 18,7 кв.м. з лоджією площею - 1,9 кв.м.; у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишено кухню площею - 7,5 кв.м., вбиральню площею - 0,9 кв.м., ванну кімнату площею - 2,5 кв.м., 2 коридори площею - 2,4 та 4,8 кв.м. та передпокій площею - 8,2 кв.м. Як вбачається із довідки про склад сім`ї №1439 від 04 червня 2019 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачка замінила замки на вхідних дверях до спільної квартири, ключів від яких позивач не має, відтак не може користуватися виділеними йому рішенням суду житловою кімнатою площею - 11,9 кв.м. з лоджією площею - 1,9 кв.м. та залишеними у спільному користуванні кухню, вбиральню, ванною кімнатою, двома коридорами та передпокоєм. 29 травня 2019 року позивач звернувся до Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою, в якій йдеться про те, що [PERSON] чинить йому перешкоди в користуванні належною позивачу на праві власності 1/3 частиною спірної квартири та просив вжити заходів щодо його вселення до неї. За результатами розгляду вказаної заяви, 25 червня 2019 року ДОП Вишгородського ВП ГУНП в Київській області Якименком С.О. складено висновок, в якому [PERSON] рекомендовано звернутися до суду для отримання рішення про примусове вселення до спірної квартири. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Як передбачено ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового будинку або квартири, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивач є співвласником спірної квартири, а його право на користування 1/3 її частиною та відповідною кімнатою вже захищено рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року, яким [PERSON] виділено у користування житлову кімнату площею - 11,9 кв.м. з лоджією площею - 1,9 кв.м. та яке набрало законної сили. Невиконання остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, є складовою порушення права особи на справедливий судовий розгляд згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Надання нової (протилежної) юридичної оцінки фактам, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, не відповідає принципу правової визначеності і праву на справедливий судовий розгляд. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення лише через те, що вона переслідує мету домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру» (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, п.40; див. також рішення у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п.52). Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили. Разом з тим, відповідачкою позивачу чиняться перешкоди в користуванні виділеною йому у власність судовим рішенням 1/3 частиною спірної квартири, яка змінила замки на вхідних дверях до квартири та не допускає позивача до належної йому на праві спільної часткової власності 1/3 її частини. Доводи відповідачки про необхідність відтермінування вселення позивача до квартири до кінця 2025 року, суд до уваги не приймає, які на вимогах Закону не ґрунтуються та ним не відповідають, коли позивач в силу викладених вище вимог законодавства, як власник частини спірної квартири володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Не заслуговують на увагу суду й доводи відповідачки про те, що відповідати за вказаним позовом має дочка позивача [PERSON] , яка проживає у виділеній позивачу в користування житловій кімнаті площею 11,9 кв.м., коли згідно вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за згодою саме співвласників нерухомого майна, а не членів їх сімей, що фактично в ньому проживають. Визначення порядку користування спільним майном здійснюється виключно його власниками, що Законом наділені відповідними правомочностями стосовно їхнього майна, коли в даному випадку спір щодо порядку користування спільним майном вже розглянуто судом. З огляду на зазначені правовідносини, оскільки відповідачкою чиняться перешкоди у користуванні власністю позивача (1/3 частиною спірної квартири), що перешкоджає йому у здійсненні своїх правомочностей щодо майна (ст. 317 ЦК України), для захисту прав останнього суд вважає необхідним усунути перешкоди в цьому в обраний в позові спосіб захисту, тобто шляхом вселення позивача до квартири [ADDRESS] . Законних підстав для відстрочення вселення власника до його квартири та ухвалення рішення про задоволення позову судом не встановлено. Відтак пред`явлені вимоги про це ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають задоволенню. Крім того, позивачем представлене документальне підтвердження понесених ним судових витрат, які згідно вимог ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідачку. На підставі викладеного та

Outcome: approved