Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Позов обґрунтовує тим, що шлюб з відповідачем розірвано 20 червня 2012 року. За час перебування у шлюбі, 15 червня 2006 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вважає, що квартира перебуває у спільній сумісній власності. Після розірвання шлюбу, з відповідачем та дітьми залишились проживати у згаданій квартирі, проте право власності оформлено на [PERSON] Зазначає, що при купівлі спірної квартири вклав значні кошти, відтак хоче мати частку в житлі, що належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів викладених в ньому, додатково пояснив, що до 20 червня 2012 року з відповідачем проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. Вказав, що протягом тривалого часу, в тому числі і під час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири працював в Росії. Не може надати суду відомостей про свої заробітки, оскільки офіційно не був працевлаштований. На даний час він разом з дітьми та [PERSON] проживають в спірній квартирі. Між ними склався певний порядок користування даним житлом та сплати комунальних платежів. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні та в запереченнях на позовну заяву пояснила, що після розірвання шлюбу, а саме 20.06.2012 року у позивача не виникало жодних майнових претензій щодо нажитого майна. Квартиру, на яку претендує позивач, вона придбала - 15.06.2006 року. Вважає, що відповідно вимог ч. 2 ст. 72 СК України позивач пропустив трьох річний строк для подання вказаного позову. Так, в силу вимог ч.4 ст.267 ЦК України просить застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в позові (згідно поданої заяви). Вважає, що строк позовної давності слід рахувати з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, а не з часу розірвання шлюбу. Зазначає, що позивач взагалі не вказує, чи має місце порушення відповідачем його права власності, і якщо так, то у який спосіб і чим саме таке порушення засвідчується. Покликається на те, що у позивача відсутні докази того, що він є співвласником майна. Натомість, нею згідно кредитного договору від 15.06.2006 року, укладеного з АППБ "Аваль", було отримано кредит в розмірі 6000 доларів США на придбання квартири. Також, укладено договір іпотеки даної квартири. Вказаний кредит, виплатила завдяки своїм власним накопиченням у вигляді заробітної плати та заощадженням своїх батьків, які позичили кошти на виплату кредиту. Вважає, що позивач може претендувати лише на незначну суму коштів, витрачених ним на проведення ремонту у квартирі. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у спірній квартирі проживає ще двоє неповнолітніх дітей сторін, тому частка кожного мала б становити по 1/4 кожному. В той же час, частинами 2,3 ст. 70 СК України встановлено право відступлення від засад рівності часток. З цього приводу зауважує, що рішення Перемишлянського районного суду від 20.06.2012 року стягнуто аліменти на утримання двох дітей по 450 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Вказаних коштів є недостатньо для утримання дітей. Більше того, у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів в сумі 4706,72 гривень. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач не вказує, коли йому стало відомо про порушення його права власності, в який спосіб і коли відбулося таке порушення, не вказує про поважність причин пропуску ним строку позовної давності та не просить такий поновити. Покликається на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 20.06.2012 року в якому зазначено, що спору про поділ спільно нажитого майна немає. Звертає увагу суду на те, що строк слід рахувати: з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, а саме 15.06.2006 року; з моменту припинення фактичних шлюбних відносин - липня 2011 року, та з часу коли позивачу стало відомо про порушення його права. Окрім цього, просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що право позивача, про захист якого він просить не порушено, оскільки жодних перешкод в проживанні позивачу в даній квартирі відповідач не чинить. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Згідно з рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 червня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. ( а.с.5) Згідно з свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 2000 року та серії [NUMBER] від 08.02.2007року, сторони є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 45,46). Відповідач є власником квартири [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] від 21.07.2006 року, яка придбана останньою під час перебування в шлюбі з позивачем, що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.06.2006 року (а.с.7,8, 9) Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], така складається з двох кімнат площею 12.7 та 16.1 кв.м., кухні площею 6,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., вбиральні 0,7 кв.м., коридору площею 9 кв.м., кладови площею 0,7 кв.м. і обладнана балконом площею 1,4 кв.м. Загальна площа квартири становить 49,8 кв.м. (а.с. 19). З довідки з місця проживання про склад сім'ї від 27.07.2015 року № 757 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (.а.с.62) Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, в порушення вимог цих норм закону, відповідачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів того, що спірна кварти придбана за кошти, які належали їй особисто та кошти, які надавали її батьки. Відповідач не бажала, на підтвердження своїх пояснень, викликати в судове засідання свідків, які могли б ствердити чи спростувати даний факт. Крім того, суд вважає, що відповідачем не доведено, що спірна квартира придбана нею за кошти, які належали їй особисто у відповідності до вимог ст. 57 Сімейного кодексу України. Доказів цього судом не здобуто. Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У п.30 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про прав на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та їхні діти - [PERSON], [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS]. Батько в міру своїх матеріальних можливостей надає матеріальну допомогу дітям, купує одяг, їду та періодично здійснює догляд за ними, оскільки мати часто працює у нічний час. Рішенням Перемишлянського районного суду від 20.06.2012 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] - [INFO]. розміром по 450 гривень щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. Згідно з розрахунку ДВС Перемишлянського РУЮ, загальна сума заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.07.2015 року становить 4706,72( чотири тисячі сімсот шість гривень 72 коп.) (а.с.57) Загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.01.2015р. по 27.05.2015 року становила 15 905 грн. 89 коп., відрахування із заробітної плати на сплату аліментів складають 6900 гривень. На даний час [PERSON] зареєстрований, як безробітний в Перемишлянському РЦЗ та його дохід за період з 04.06.2015р. по 30.06.2015 року становить 1221 гривень, згідно довідок (а.с.56, 58) При цьому, суд приходить висновку, що правових підстав для збільшення розміру її частки у спільному майні подружжя не має, адже відповідачем у відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України не подано жодних належних та допустимих доказів, які б містили фактичні дані про те, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Несплата відповідачем аліментів протягом відповідного період не є тією обставиною у відповідності до ст.70 СК України, а тому не впливає на спосіб та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у спільному сумісному майні є рівними, тому суд при поділі майна подружжя виходить з того, що кожному з подружжя належить 1/2 частина спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до вимог ст.72 Сімейного кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки шлюб між сторонами розірвано 20.06.2012 року за рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області. Рішення оскаржувалось та набрало законної сили, згідно ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справа Апеляційного суду Львівської області - 26.11.2012 року. Даний позов поданий до суду 04.06.2015 року, внаслідок чого, позивачем не пропущений 3-річний термін позовної давності, передбачений ст. 72 Сімейного кодексу України. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем під час перебування з позивачем в шлюбі придбано квартиру [ADDRESS]. А тому, суд приходить до висновку, що позивач має право на 1/2 частки спірної квартири, як на майно набуте подружжям за час шлюбу, оскільки частки майна дружини та чоловіка є рівними в об'єктах права спільної сумісної власності подружжя, так як інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором.

Outcome: approved