Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 30 січня 2014 року органом опіки та піклування було розглянуто питання щодо відібрання неповнолітніх дітей у відповідачки [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. В позові зазначено, що під час розгляду даного питання та відповідних документів було з'ясовано, що громадянка [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в в ОКТМО «Фтизіатрія», а її малолітні сини [PERSON] та [PERSON]. 18.07.2013 року за клопотанням служби у справах дітей влаштовані до притулку для дітей служби у справах дітей Закарпатської обласної державної адміністрації у зв'язку з потребою в тривалому протитуберкульозному лікуванні матері та відсутністю можливості займатися вихованням дітей. Оскільки за повідомленням відділу охорони здоров'я райдержадміністрації від 28.01.2014 року хвора [PERSON], будучи вагітною 15 тижнів, 14.11.2013 року самовільно покинула стаціонарне лікування і була виписана з відділення, по місцю прописки у Великоберезнянському районі вона не проживає, орган опіки вважає, що перебування дітей у відповідачки є небезпечним для їх життя та здоров'я. На підставі викладеного позивач просить відібрати у відповідачки дітей без позбавлення її батьківських прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, наведених в ньому. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що вона бажає, щоб діти проживали з нею, однак не могла пояснити залишення нею лікувального закладу. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст. 170 Сімейного Кодексу України суд, може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 частини 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У статті 170 СК України визначено підстави і порядок відібрання дитини, без вирішення питання про позбавлення матері, батька батьківських прав. Правовий сенс відібрання дитини за ст. 170 СК полягає в екстерності прийняття рішення на захист дитини, коли зволікання може призвести до смерті дитини, тяжкої хвороби чи каліцтва. Положення ст.ст. 11,12, 14 ЗУ "Про охорону дитинства" передбачають, що сім`я є природним середовищем для фізичного,духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Крім того, встановлено, що відповідачка перебувала на стаціонарному лікуванні в ОКТМО «Фтизіатрія» та хворіє на тяжку хворобу і, будучи вагітною 15 тижнів, 14.11.2013 року самовільно покинула стаціонарне лікування і була виписана з відділення, по місцю прописки у Великоберезнянському районі вона не проживає. За таких обставин, суд вважає, що перебування неповнолітніх дітей у відповідачки є небезпечним для їх життя та здоров'я, позов обґрунтований і він підлягає до задоволення.

Outcome: approved