Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила визнати об'єкт нерухомості, а саме: 1/6 частину квартири, що розташована за адресою [ADDRESS], приватною особистою власністю [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона раніше перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], що був зареєстрований 20 січня 2001 року. У 2007 році шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу вона залишила за собою шлюбне прізвище - [PERSON]. До шлюбу вона мала прізвище - [PERSON]. Спільних дітей від шлюбу з відповідачем вони не мають. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу, майже 10 років, вона з відповідачем не спілкується. Спорів щодо поділу майна між ними не було. Відповідач ніколи не заявляв майнових претензій чи позовних вимог. Позивач вказує, що станом на цей час вона вимушена звернутися до суду з позовом, оскільки порушується її право власності, через що вона не може вільно розпоряджатися своїм майном, виходячи з наступного. Так, за час перебування в шлюбі з відповідачем, нею за власні кошти було набуто у власність 1/6 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2001 року. Вищезазначений об'єкт нерухомості 26 квітня 2001 року було зареєстровано в Київському міському БТІ на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., в реєстрі за №2326. Посилається на те, що до укладення зазначеного договору купівлі-продажу, в цей же день - 20.04.2001 року, у цього ж приватного нотаріуса, позивач уклала договір купівлі-продажу (в реєстрі за №2323) 51/100 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], в якому виступила продавцем своєї частини в розмірі 51/300 цієї квартири, на кошти від продажу зазначеної частки вона і придбала 1/6 частку спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вона володіла 51/300 часткою вказаної квартири внаслідок державної приватизації на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації м. Києва 13.04.2000 року, згідно з розпорядженням від 13.04.2000 року №27625. 51/100 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], де позивач володіла 51/300 частиною квартири було продано за 71500 грн. Спірна квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], в якій вона володіє 1/6 частиною, була придбана за 4000,00 грн. Таким чином, позивач вказує, що вона придбала 1/6 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] за власні кошти, які нею були отримані від продажу власної нерухомості, а саме 51/300 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], в той же день, коли вона купувала спірну частку квартири. Таким чином, зважаючи на те, що вона набула спірну квартиру за кошти, які належали їй особисто від продажу іншої квартири, 1/6 частина квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], проте, є особистою приватною власністю позивача. Зважаючи на викладене, просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 січня 2001 року, що підтверджується даними свідоцтва про одруження, виданого 20 січня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 10). 08 листопада 2007 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 08 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 11). Позивач, [PERSON] після розірвання шлюбу залишила за собою шлюбне прізвище - «[PERSON]». До шлюбу [PERSON] мала прізвище - «[PERSON]», що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 15 листопада 1975 року Відділом ЗАГС Подільського району (а.с. 12). Встановлено, що за час перебування в шлюбі з відповідачем, [PERSON] за власні кошти було набуто у власність 1/6 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2001 року. Вищезазначений об'єкт нерухомості 26 квітня 2001 року було зареєстровано в Київському міському БТІ на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., в реєстрі за №2326 (а.с. 16). Як роз'яснено у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції та ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що 1/6 частина квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], хоча і була придбана позивачем під час шлюбу з відповідачем, але за свої особисті кошти, отримані від продажу 51/100 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належала позивачу внаслідок державної приватизації на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації м. Києва 13.04.2000 року, згідно з розпорядженням від 13.04.2000 року №27625 (а.с. 13), тому дана частка квартири є особистою приватною власністю позивача, оскільки вона була придбана за її особисті кошти. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого та 6 травня 2015 року суд касаційної інстанції на підставі статті 57 СК України дійшов висновку про те, що придбана під час шлюбу одним з подружжя за власні кошти квартира за рахунок продажу належної йому на праві приватної власності іншої квартири, є його особистою власністю. При цьому зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Така ж правова позиція висловлюється і в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", яка є регламентуючим документом для судів України. Де визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності. Також, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, де крім того, зазначено, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використане на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved