Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Мар»ян М.П., Мар»ян Ю.Ю., [PERSON] про визнання права власності на спадщину. Вимоги позову мотивовано тим, що позивач [PERSON], є сином [PERSON] і [PERSON]. Батько позивача [PERSON] помер 21 серпня 2014 року, а мати [PERSON] (дівоче прізвище Іваніга) жива. До своєї смерті батько позивача проживав у своєму будинку в селі Підвиноградів по вул. Вайди, 55 Виноградівського району Закарпатської області. Батько позивача [PERSON] при житті заповіту не залишав. Спадковий житловий будинок, рахується за покійним батьком, що також стверджується Довідкою КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації», копією свідоцтва про право особистої власності на будинок і техпаспортом на будинок. Крім житлового будинку покійний батько позивача мав також у власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,05 га на території Підвиноградівської сільської ради. При зверненні до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, позивачу нотаріусом було відмовлено у зв»язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідачі є спадкоємцями, які не заперечують проти одноосібного прийняття позивачем спадщини. Позивач [PERSON]»ян І.Ю., про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідачі - Мар»ян М.П., Мар»ян Ю.Ю., [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не зявилися, однак до суду подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та про те, що не заперечують проти задоволення позову. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], є сином [PERSON] і [PERSON]. Батько позивача [PERSON] помер 21 серпня 2014 року, а мати [PERSON] (дівоче прізвище Іваніга) жива. До своєї смерті батько позивача проживав у своєму будинку в селі Підвиноградів по вул. Вайди, 55 Виноградівського району Закарпатської області. Батько позивача [PERSON] при житті заповіту не залишав. Спадковий житловий будинок, рахується за покійним батьком, що також стверджується Довідкою КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації», копією свідоцтва про право особистої власності на будинок і техпаспортом на будинок. Крім житлового будинку покійний батько позивача мав також у власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,05 га на території Підвиноградівської сільської ради. При зверненні до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, позивачу нотаріусом було відмовлено у зв»язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідачі є спадкоємцями, які не заперечують проти одноосібного прийняття позивачем спадщини. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Outcome: approved