Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому за вимогами у останній редакції просить визнати за ним право власності на ? частину трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на ? частину двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 82-83, 107). Позовні вимоги мотивує тим, що 30 квітня 1997 року Авдіївським міським відділом реєстрації актів громадського стану Донецької області між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 82, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2012 року у справі №2604/16787/2012 р. Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO], та доньку [PERSON] [INFO]. Під час шлюбу 20 квітня 2001 року ними придбано ? трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та 11 жовтня 2002 року придбано двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У квартирі № [ADDRESS] зареєстровані відповідач та їхні діти. У квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані він та [PERSON]. Відповідач не визнає його права власності на вищевказані квартири, чинить перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], тому він не може повноцінно реалізувати своє право власності на спірне нерухоме майно та повноцінно розпоряджатися своїми частинами квартир. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету [PERSON], яка відповідно договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2001 року, є власником ? частки спірної квартири за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 44). В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позов з уточненими вимогами та викладені у заявах обставини. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відступити від засад рівності часток сторін з підстав, викладених у письмових запереченнях (т. 1, а.с. 48-51), у яких просили визнати за відповідачем право власності в порядку поділу майна на 3/8 частки квартири № [ADDRESS], за позивачем - 1/8 частку даної квартири, та визнати за позивачем право власності в порядку поділу майна на 1/4 частки квартири № [ADDRESS], посилаючись на те, що діти проживають з відповідачем, частка квартири в АР Крим була придбана для оздоровлення дітей, а у позивача наявна велика заборгованість по аліментам. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, суду надала письмові пояснення (т.2, а.с. 84-86), у яких зазначила, що спірна квартира в АР Крим купувалась за рахунок сімейного бюджету позивача та сімейного бюджету її сім'ї для відпочинку та оздоровлення їхніх малолітніх на той час дітей, а позивач не дбайливо ставиться до спільної власності, не сплачував за житлові послуги та має заборгованість по аліментам, крім того, зазначає, що син та донька сторін проживають разом з відповідачем, тому вважає, що справедливим буде виділення позивачу 1/8 частки квартири № [ADDRESS], а відповідачу 3/8 частки. Вислухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1997 року, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012 року (а.с. 7, 8). Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу АРК Епіфановим Ю.А., зареєстрованого у реєстрі за № 2168, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру № [ADDRESS] в рівних долях (т. 1, а.с. 9-11). Відповідно договору купівлі продажу квартири від 11.10.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П., відповідач [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 12). Отже, зазначене нерухоме майно, що є предметом спору, придбане у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбу у період дії норм Кодексу про шлюб та сім'ю України. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2013 р. в порядку поділу майна з [PERSON]., як подружжя, визнано за [PERSON] майнові права на ? частину квартири № [ADDRESS] (т. 1, а.с. 52-53). Відповідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За нормою ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За викладених обставин, спірне майно, яке придбане сторонами у шлюбі, належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу, тому підлягає поділу. Частинами 2, 3 ст. 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та малолітню [PERSON], [INFO]. Відповідач, посилаючись на те, що з нею проживають діти, просить виділити позивачу у власність 1/8 частки квартири [ADDRESS] та ? частку квартири № [ADDRESS], мотивуючи тим, що у позивача велика заборгованість по аліментам та весь тягар фінансового навантаження лежить на ній. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з довідок Дніпровського районного ВДВС м. Києва від 03.03.2017 р. № 156/2, № 157/2, заборгованість [PERSON] по аліментам на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], станом на 01.03.2017 р. становить у розмірі 1728 грн. та на утримання сина [PERSON], [INFO], станом на 28.10.2015 року становить 27 653 грн. (т. 2, а.с. 131, 132). Позивач суду пояснив, що він постійно турбується про дітей, з ними проводить багато часу, матеріально їх забезпечує, син тривалий час проживав з ним, донька мешкає з ним по вихідним дням та хоче з ним проживати постійно, про наявну заборгованість по аліментам і про відкриту кримінальну справу щодо цього йому відомо не було, оскільки з відповідачем була домовленість, що на аліменти вона подасть з метою отримання довідок на дітей для отримання соціальних виплат по субсидіях, через що сплати аліментів від нього [PERSON] не вимагала, кошти по нарахованій державним виконавцем заборгованості по аліментам на сина він віддав сину [PERSON], який надав про це письмові пояснення суду. Відповідачем в судовому засіданні визнані обставини, що позивач забирав до себе дітей, як правило, на вихідні дні, на канікули, також [PERSON] пояснила, що [PERSON] брав участь у забезпеченні дітей коли було відкрите кримінальне провадження в серпні 2014 року. Позивачем надані суду довідки та квитанції про перерахування коштів по аліментам, на утримання дитини та погашення заборгованості (т. 1 а.с. 123-126, 185, 186, т. 2 а.с. 11-15, 27-29, 58-68, т.2 а.с. 29), також надано докази на підтвердження надання матеріальної допомоги дітям, а саме забезпечення дітей продуктами харчуванням, одягом, організацією відпочинку тощо (т. 2, а.с. 23-26, 32, 33, 36, 37, 41-50, 52, 54-56). Про активну участь [PERSON] у житті сина [PERSON] також підтверджується відповідними довідками від 14.04.2015 року № 591, 592, виданими Українським фізико-математичним ліцеєм (т.1, а.с. 113, 114). Разом з тим, 31.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS], у якому зазначено про те, що в орендованій квартирі разом з орендарем [PERSON] в квартирі буде проживати син [PERSON], [INFO] (т. 1, а.с. 108-110). Як убачається із акта про обстеження умов проживання від 09.02.2015 року, складеного співробітниками Служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, дитина [PERSON] [PERSON], [INFO], проживав разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS], зі слів [PERSON] він вирішив переїхати жити до батька самостійно, з жовтня 2014 року вони проживають разом, батько належним чином піклується про нього, забезпеченням сина займаються обоє батьків, у хлопчика є все необхідне для проживання та розвитку (а.с. 115). З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення норм ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. Будь яких угод, які б укладались між позивачем та відповідачем про розміри внесених коштів чи визначення відповідних частин щодо власності при придбанні спірних квартир судом встановлено не було. Враховуючи викладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, в порядку поділу спільного майна подружжя за кожним із сторін слід визнати право власності на ? частину квартири № [ADDRESS], загальна площа якої становить 60,60 кв.м., житлова площа 45,60 кв.м., та на ? частину квартири № [ADDRESS], загальна площа якої становить 54,40 кв.м., житлова площа 30,50 кв.м. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 6 890 грн.

Outcome: approved