Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення компенсації за не використані відпустки та стягнення середнього заробітку, посилаючись на те, що 13.03.2017 року вона була прийнятий на роботу згідно наказу від 13.03.2017 року до Фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаду менеджера (продавця) з продажу товарів. За наказом від 22.04.2020 року звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП. Під час звільнення позивача її роботодавцем ФОП [PERSON] було здійснено з нею розрахунок і виплачено заробітну плату за останній місяць роботи, а також виплачено компенсацію за невикористану відпустку у 2020 році, а саме за 16 днів відпустки у розмірі - 2 337,92 гривень. При цьому ФОП [PERSON] не було виплачено [PERSON] компенсацію за не використані нею відпустки за період з 2017-2019 року включно. Працюючи у ФОП [PERSON] , [PERSON] не були використані відпустки ні в 2017 році, ні 2013 році, ні у 2019 році, таким чином їй роботодавцем ФОП [PERSON] має бути сплачена компенсація за невикористані відпустки за цей час, відповідно до норм ст. 24 ЗУ «Про відпустки». У звязку із чим просить стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 8474,96грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 5289,76грн., а всього 13764,72грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.05.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач та її представник неодноразово змінювали позовні вимоги, остаточно просили стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 7013,76грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 43263,08грн., а всього 50\~276,84грн., які підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, за підставами зазначеними в позовній заяві, в подальшому не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вказала, що позивачем фактично використано щорічні відпустки, отримано оплату за ці періоди, претензій в порядку визначеному трудовим договором не пред`явлено, позовні вимоги є необґрунтованим оскільки не відповідають дійсним обставинам справи, в подальшому не з`явилася, надала заяви про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши сторони, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно запису в трудової книжки від 13.03.2017р. [PERSON] прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду менеджера, що також підтверджується копією трудового договору №2 від 13.03.2017р. та наказом №2 від 13.03.2017р. про прийняття на роботу. Наказом №1-к від 22.04.2020 року [PERSON] звільнено з займаної посади з 22.04.2020 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не здійснив виплату позивачу всіх сум, що належали йому від ФОП [PERSON] , в день звільнення 22.04.2020 року. Згідно\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 83 КЗпП України,\~ст. 24 Закону України «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, слід зазначити, що відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117КЗпПстягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом визначено, що період затримки фактичного розрахунку становить з 23.04.2020 року по 19.01.2021 складає 229 днів, що вбачається з розрахунку наданого позивачем, який визнається відповідачем. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 43263,08грн. з урахуванням виплачених сум. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 43263,08грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно ч.1\~ст.74 КЗпП України\~громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч.1\~ст.75 КЗпП України\~щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно з частинами 1, 2 ст.83\~КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п.23Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зіст.83\~КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та, що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставіст.238\~КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки"(до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. В судовому засіданні встановлено, що на час звільнення позивач [PERSON] мала 48 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Перевіряючи розрахунок розміру компенсації за невикористану відпустку наведений позивачем в позові суд приходить до висновку, що він проведений з урахуванням Порядку та відповідачем визнається. Враховуючи вищезазначене, з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 7013,76грн. Суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки обставини відомі зі слів позивача. Посилання відповідача на покази свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, як такі, що спростовані встановленими в судовому засіданні обставинами. Відповідачем не доведено, що позивач використала відпустки під час виконання трудових обов`язків у відповідача, а неявні копії наказів про перебування позивача у відпустці не свідчить про наявність вказаних обставин, відсутні відомості про звернення позивача з заявою про надання їй відпустки та ознайомлення позивача з наказами про надання відпустки. Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір справляється фізичною особою в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно до положеньст.141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved