Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом (Т.1, а.с.5-8) до відповідачки: про визнання квартири [ADDRESS] (далі спірна квартира) обєктом спільної сумісної власності подружжя; визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири; визнати недійсною фразу в договорі купівлі-продажу «за належні тільки їй подаровані матірю кошти». 8.12.2016 року позивач збільшив позовні вимоги (Т.1, а.с.188-195) та просив також: визнати недійсною аналогічну фразу в його заяві «за належні тільки їй подаровані матірю кошти»; визнати його особистою власністю деяке рухоме майно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою (з 21.09.2007 року по 09.06.2016 року) ними була придбанаспірна квартира та деяке цінне рухоме майно. Оскільки, дане майно набуте ними за час шлюбу, - таке майно на підставі ст.60 СК України, зокрема, спірну квартиру, позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на те, що під час укладення договору купівлі-продажу нотаріусу не було надано жодних підтверджуючих документів про дарування матірю відповідачки останній коштів фразу в договорі купівлі-продажу «за належні тільки їй подаровані матірю кошти» та відповідну фразу в його заяві згоді позивач вважає необґрунтованою та просив суд визнати такі фрази недійсними. 15.11.2016 року відповідачка подала зустрічний позов (Т.1, а.с.39-46) та просила визнати квартиру її особистою власністю. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в них ніколи не було таких доходів, щоб вони могли позволити собі купити квартиру. На відміну від її матері, яка з 2003 року працює в Італії і рівень її доходу дозволив їй до 2013 року набирати кошти на квартиру, яку вона мала намір потім подарувати відповідачці. Саме тому в нотаріуса позивачем була подана заява в якій позивач визнав, що квартира придбавається не за їх спільні кошти, а за подаровані відповідачці її матірю кошти. З огляду на це, відповідачка вважала, що на підставі ст.57 СК України спірна квартира є її особистою власністю. Третя особа державний нотаріус [PERSON] в судові засідання не зявлялась та просила справу слухати без її участі. В наданих суду письмових поясненнях щодо вимог позивача [PERSON] (Т.1, а.с.227) просила врахувати положення ст.27 ЗУ «Про нотаріат» згідно яких нотаріус не може нести відповідальності за вчинення нотаріальної дії, якщо особа подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання,пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії. Підписуючи заяву від 25.09.2013 року (якою він визнав, що спірна квартира придбана відповідачкою за кошти подаровані її мамою) повністю усвідомлював значення своїх дій, самостійно прийняв рішення подати таку заяву та запевнив нотаріуса, що у останнього немає підстав мати сумніви щодо викладених в заяві обставин. Дослідивши наявні у справі докази,допитавши сторін у справі у якості свідків, допитавши інших свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають до задоволення, а зустрічний позов слід задоволити з огляду на таке. Позивач [PERSON] бажав давати покази в якості свідка. Пояснив, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 2007 року. У вересні 2013 року вони знайшли квартиру, яка знаходилась в будинку у якому проживає мати позивача. Позивач визнав, що на момент придбання квартири в них власних заощаджень не було. Хоча позивач був зареєстрованим підприємцем з 2011року, однак, особливих доходів в нього не було і часто в податкову доводилось подавати нульові звіти. Продавець квартири хотіла продати квартиру якнайшвидше, - бо мала купувати квартиру в Чернівцях. Вартість квартири складала 145800,00 грн. Хотіли взяти іпотечний кредит, але прийшлось довго чекати на рішення банку. Почали шукати гроші. Позивач позичив кошти у трьох своїх знайомих: у [PERSON] 48000,00 грн.; у [PERSON] 32000,00 грн.; у [PERSON] 18000,00 грн. Дані кошти позичав у гривнях і гривнями віддавав.При цьому ніхто з них ніяких розписок в нього не брав та будь-якими документами такі позики не оформлялись. Решта коштів збирала дружина. Кошти назбирали десь за місяць. І почали оформляти документи. Позивач стверджував, що документи до нотаріуса возив він разом з продавцем. В день підписання договору і відбувся повний розрахунок. Звідки в заяві яку він підписував та договорі взялась фраза про те, що квартира купується за кошти подаровані дружині її матірю позивач не знає. Після купівлі квартири, десь через місяць, був укладений договір позики в банку на імя дружини під заставу квартири, яка належала матері позивача. Отримавши кредит в банку позивач розрахувався з боргами (віддав кошти [PERSON], [PERSON] та [PERSON]), частину коштів вклав в бізнес. Позика в банку була погашена протягом трьох років. Кредит був закритий завдяки продажу позивачем автомобіля сестрівідповідачки. Позивач також підтвердив, що мати відповідачки дійсно передавала кошти, однак не втаких обсягах, як стверджує відповідачка. Згодом позивач згадав, що за рахунок банківського кредиту відповідачка повертала кошти кредитній спілці. Відповідачка [PERSON] дала такі покази в якості свідка. Повідомила суд, що її мати [PERSON] у 2001 році виїхала закордон на заробітки. Вона з позивачем одружилась у 2007 році. Згодом вона влаштувалась на роботу, а позивач зареєструвався приватним підприємцем. Однак, їхні заробітки були недостатні і їм постійно матеріально помагала її мати. Значна частина коштів також йшла на її лікування (відповідні квитанції були нею надані суду). Оскільки, з моменту одруження вони проживали з матірю позивача, - то мати відповідачки ([PERSON]Й.) у 2013 році вирішила купити житло в м.Бібрка і потім подарувати його відповідачці. З цією метою в м.Неаполь нею була видана довіреність на відповідачку. Згодом, коли їм трапилась спірна квартира, - то щоб уникнути зайвих витрат та оформити спірну квартиру відразу на відповідачку, за згоди з позивачем була оформлена заява в якій він визнав, що придбана квартира купується не за їх спільні кошти, а кошти, які надані матірю відповідачки. Відповідачка також підтвердила, що оформленням всіх документів займався позивач, який знав, що спочатку такі документи готувались на її маму. На підтвердження цього відповідачкою надано суду заяву її батька від 19.09.2013 року про надання згоди на купівлі та подальше відчуження спірної квартири (Т.1, а.с. 130). Відповідачка також повідомила суд, що їй нічого не відомо про нібито отримані позивачем у позику кошти, а тим більше вона не давала йому жодної згоди на вчинення таких дій. Відповідачка також визнала, що дійсно брала кредит під заставу квартири матері позивача. Отриманий кредит у розмірі 100000,00 грн. був витрачений на її лікування та на розвиток підприємницької діяльності позивача. Даний кредит був нею повністю погашений. Щодо цінного рухомого майна: холодильника, пилососа, пральної машини тощо, - то відповідачка визнала, що купувався лише холодильник, однак, і він був придбані також за кошти її матері і за значно менші кошти ніж стверджує позивач. Свідок [PERSON] (сестра відповідачки) пояснила, що сторони проживали з матірю позивача. Згодом переїхали жити в с.Лани. Її мати (мама відповідачки) мала намір придбати житлов м.Бібрка і з цією метою оформила довіреність на [PERSON] та надала кошти на придбання нерухомості. На скільки відомо свідку, сторони по справи власних коштів не мали, жили в основному на кошти які заробляла відповідачка та кошти, які передавала мама відповідачки. Позивач часто брав кошти на розвиток бізнесу і ще досі винен свідку кошти. Багато коштів ними також витрачалось на лікування відповідачки. Через відсутність результатів лікування та дітей сторони у 2016 році розлучились. Свідок [PERSON]. (мати позивача) дала суду такі покази. В 2013 році сусіди вирішили продати квартиру, а подружжя [PERSON] (сторони по справі) хотіли її купити. З цією метою брали кредит в банку. Свідок точно не пригадує коли це було, але вона давала свою квартиру під заставу (в іпотеку). Свідок також підтвердила, що [PERSON] повністю погасила даний кредит. З наданих ПАТ «Державний ощадний банк України» документів (Т.2, а.с.4-24) вбачається, що 19.09.2013 року (до оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири) відповідачка подала клопотання про отримання кредиту, а мати позивача подала заявку майнового поручителя. Самі ж договори відновлювальної кредитної лінії та іпотеки були укладені 10 жовтня 2013 року вже після придбання спірної квартири. Відповідачка отримала кредит в розмірі 100000,00 грн., який згідно довідки банку (Т.2, а.с.84-85) був погашений 31.03.2016 року. Суд звертає увагу на те, що кредит брався не на купівлю квартири, а на поточні потреби і був отриманий вже після купівлі спірної квартири і проведення повного розрахунку по даному договорі. В судовому засіданні на вимогу позивача також були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] стверджував, що з позивачем він знайомий чотири роки і одноразово позичав позивачу десь у серпні-вересні 2013 року 48 тис.грн. При цьому жодними документами (в т.ч. розписками) така позика не оформлялась. Позивач повністю розрахувався з ним десь через півтора року. Свідок [PERSON] стверджував, що в грудні 2013 році він купив собі автомобіль, однак, до цього свої заощадження він позичав позивачу у сумі 4 тис. дол.. США. Дані кошти позивач повернув у доларах десь за півтора місяці (до грудня 2013 року). Розписку свідок у позивача не брав і будь-яким чином цю позику документально не оформляв. Свідок [PERSON] стверджувала, що вона є приватним підприємцем (торгує будівельними матеріалами) і знає позивача. Вона позичала останньому два рази кошти по 9 тисяч гривень і це було до майдану. Позивач десь за місяць віддав кошти однією сумою чи двома не памятає. Дані кошти нею були взяті з каси магазину і туди повернуті. При цьому свідок визнала, що жодних документальних підтверджень цього вона не має. Дані кошти не відображались також в її книзі доходів і витрат свідка. Відповідно до статей 1046, 1047, 1051 Цивільного кодексу України договір позики між позивачем та вищезгаданими свідками мав би укладатись в письмовій формі, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд також звертає увагу на те, що покази позивача [PERSON] (в якості свідка) не цілком відповідають показам [PERSON] та [PERSON] Так, позивач стверджував, що позичав кошти у своїх знайомих у гривнях та відав у гривнях зразу після отримання кредиту в банку відповідачкою. Однак, свідок [PERSON] стверджував, що кошти він позичав у доларах США і позивач повертав у доларах, а свідок [PERSON] стверджував, що позивач повертав позичені кошти протягом півтора роки, а не протягом місяця. В матеріалах справи також міститься копія довіреності (Т.1, а.с.129) від імені матері відповідачки [PERSON] з якої вбачається що відповідачку було уповноважено представляти інтереси [PERSON] та придбати нерухомість в м.Бібрці. Згідно копії заяви [PERSON] (Т.1, а.с.128), остання стверджує, що нею були передані її дочці [PERSON] кошти для придбання спірної квартири. Чоловік [PERSON] [PERSON] був обізнаний з даними обставинами та надав відповідну згоду на укладення такого договору (Т.1, а.с.130). Підтвердженням фінансової спроможності [PERSON] на придбання квартири підтверджується довідкою про доходи (Т.1, а.с.133). На думку суду, заява [PERSON] від 18.10.2016 року (Т.1, а.с.128) не може свідчити про факт дарування коштів відповідачці. Однак, згадані вище довіреність від матері відповідачки та заява батька відповідачки свідчить про їх намір (ще до купівлі спірної квартири) оформити договір купівлі-продажу квартири на маму відповідачки. В справі знаходяться також три виписки про переказ [PERSON] в 2012-2013 роках коштів на імя [PERSON] (Т.1, а.с.136-137). Дані виписки, на думку суду, лише підтверджують покази сторін про те, що мати відповідачки фінансово допомагала сторонам по справі. Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 13.04.2016р. (Т.1, а.с.201-202) дійсно підтверджуються покази позивача, що він відчужив свій автомобіль [PERSON] (сестрі відповідачці), але покази позивача в частині мотивів продажу не відповідають вищезгаданим документам. Зокрема, позивач стверджував, що відповідачка із її сестрою [PERSON] нібито заставили його переоформити автомобіль, погрожуючи не повертати кредит, що могло потягнути в майбутньому втрату заставленої його матірю квартири. Однак, як встановлено судом, продаж автомобіля відбувся вже після погашення кредиту. З інформації наданої КС «Самопоміч» вбачається, що відповідачкою [PERSON] 19 вересня 2013р. був отриманий кредит в розмірі 50000,00 грн., який повністю був погашений 11 жовтня 2013р. Відповідачка стверджувала, що дані кошти нею брались на лікування. [PERSON] були надані товарні чеки та рахунки (Т.2, а.с.59-82), які підтверджують значні витрати на її лікування. Зокрема, надано копії двох товарних чеків від 23.09.2013р. та 26.09.2013 року на загальну суму понад 21000,00 грн. Позивач в судовому засіданні не заперечував, що на лікування дружини витрачались чималі кошти. Згідно наданих нотаріусом суду копій документів (т.1, а.с. 69-117) судом встановлено, що 25 вересня 2013 року між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири за 145800,00 грн. Згідно п.4 даного договору (а.с.69) квартира була особистою власністю продавця, а також даний договір укладався «з відома чоловіка покупця [PERSON] про згоду його на купівлю дружиною квартири на її розсуд за належні тільки їй подаровані матірю кошти». Підставою такої фрази була відповідна заява позивача (Т.1, а.с109), в якій містилась аналогічна фраза.Із змісту даної заяви вбачається, що позивач повністю усвідомлював значення своїх дій, а його волевиявлення відповідає його внутрішній волі. В заяві також зазначається, що позивач не має жодних заперечень до тексту даної заяви. Даною заявою позивач не просто надав згоду на укладення договору, а фактично визнав, що спірна квартира не купувалась за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згадана вище заява, є достатньою підставою, для того щоб нотаріус зазначила у договорі купівлі-продажу, що спірна квартира придбавається не за спільні кошти подружжя, а за кошти, які належали особисто відповідачці (покупцю). Такі дії нотаріуса, на думку суду, повністю узгоджуються з п.4.4. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5 (надалі Порідку), а така заява позивача належить до «інших документів» з яких випливає, що зазначене майно (в даному випадку кошти, за які купувалась квартира) є особистою приватною власністю відповідачки.На підставі цього суд вважає, що нотаріус цілком правомірно включила таку фразу в умови договору. Відповідно до п.4.5. Порядку про перевірку цих обставин (що майно є особистою власністю одного з подружжя) нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. На думку позивача, відсутність будь-яких поміток в договорі купівлі-продажу свідчить, що нотаріусом такі обставини не перевірялись. Однак, суд з такою позицією погодитись не може, вважає, що сама заява позивача є не стільки згодою на укладення договору, як документом, який підтверджує що кошти, які сплачені покупцем (відповідачкою) є її особистою власністю. Тому така заява у відповідності до вимог згаданого пункту 4.5. Порядку була долучена до примірника такого правочину, а на самому договорі відсутні будь-які відмітки. Отже, з наданих та досліджених судом доказів судом встановлено, що у сторін не було власних коштів на придбання квартири. Рівень їх доходів (що було визнано ними) не дозволяв назбирати кошти необхідні на купівлю квартири (не кажучи вже про значні витрати на лікування відповідачки). Зважаючи, що розрахунок за договором відбувся в той самий день у відповідачки мали бути наяні кошти. Кредит отриманий в банку - відповідачка отримала через два тижні після проведення розрахунків за договором. Тому, однозначно цими коштами за купівлю квартири вона не розраховувалась. На які цілі були втрачені такі кошти - одрозначно сказати не можливо (як і кошти отримані відповідачкою в КС "Самопоміч"). Не встановлено судом і факт отримання відповідачкою в дар від матері одноразово коштів у сумі необхідній для купівлі квартири. Беззаперечним залишається лише той факт, що позивач своєю заявою від 25.09.2013 року фактично визнав, що кошти за які придбана спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на таку заяву, джерело походження коштів, на думку суду, не має суттєвого значення, оскільки, позивач подав її добровільно та усвідомлюючи значення своїх дій (принаймні, так випливає із зміту самої заяви). Щодо позовних вимог позивача про поділ цінного рухомого майна, - то суду не надано жодних доказів про купівлю такого майна та його вартість. 03.07.2017 року відповідачка подала заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності як до первинних позовних вимог так і до збільшених позовних вимог, оскільки, договір купівлі-продажу був укладений 25.09.2013 року, а позов подано 27.09.2016 року. Фактично первина позовна заява надійшла від позивача у понеділок 26.09.2016 р. (про що свідчить відмітка на копії позовної заяви позивача Т.2, а.с.132). Сама ж справа була зареєстрована в системі документообігу суду 27.09.2017 року. Тому, суд вважає, що строк позовної давності щодо вимоги про визнання права власності на 1/2 спірної квартири та визнання договору купівлі-продажу частково недійсним не сплив. Щодо збільшених позовних вимог: про поділ цінного рухомого майна та визнання недійсним частини речення у заяві позивача (Т.1, а.с.188-195), - то, на думку суду, в даному випадку строк позовної давності сплив. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved