Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя х позовом до [PERSON], третя особа: Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації, в якому зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Вітряна, буд. 52. Право власності на житловий будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.11.2004 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2004 року. У вказаному будинку з 15.10.1998 року ще її батьками зареєстрований відповідач [PERSON], який до будинку не оселявся, за даною адресою з моменту реєстрації ніколи; не проживав, що на теперішній час порушує її право як власника будинку розпоряджатися своєю власністю. Їй відомо, що відповідач тривалий час проживає на території Луганської області, остання відома адреса: Луганська область, м. Вахрушеве, вул. Перемоги, буд. 35, де може проживати і на теперішній час. Відповідач втратив інтерес до вищевказаного будинку та потреба в ньому відпала. Речі відповідача у будинку відсутні, право на це житло він не пред'являв, вимог щодо проживання у вказаному будинку не заявляв, витрати по утриманню житла не несе. Реєстрація [PERSON] у будинку, який належить їй на праві приватної власності, порушує її права як власника зазначеного будинку, щодо вільного користування , володіння та розпорядження належним майном. Отже, позивачка вважає, що необхідно усунути їй перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Вітряна, буд. 52, та зняття його з реєстрації за зазначеною адресою.. У судовому засіданні позивачка наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві, просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі,з підстав, викладених у ньому. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлявся згідно ч.9\~ст.74 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявляв, заперечень проти позову не надавав. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи, але вони виявилися марними. Згідно\~із положенням\~статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомлені сторони без поважних причин, з урахуванням\~поважності або неповажності явки сторін до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне.\~Отже, згідно із вимогами\~ЦПК України\~суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, тому на підставі ст.169,\~224 ЦПК\~України, за згодою позивача, суд\~\~\~\~ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, надав суду письмову заяву про слухання справи без участі його представника, а рішення ухвалити на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані у судовому засіданні докази, заслухавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав:: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону, слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивачка у судовому засіданні доводила суду, що саме діями відповідача були порушенні її права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності Аналогічні приписи містяться у ст.. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналіз наведених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що позивач набув права власності на будинок 52 по вул..Вітряній у м.Запоріжжя на підставах не заборонених законом. Згідно зі ст.. 321 ЦК України та ст.. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності позивача на житловий будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.11.2004 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2004 року. Як стало зясовано, відповідач [PERSON], за даною адресою з моменту реєстрації ніколи не проживав. Відповідач тривалий час проживає на території Луганської області, остання відома адреса: Луганська область, м. Вахрушеве, вул. Перемоги, буд. 35, де може проживати і на теперішній час. Отже, відповідач втратив інтерес до вищевказаного будинку та потреба в ньому відпала. Речі відповідача у будинку відсутні, право на це житло він не пред'являв, вимог щодо проживання у вказаному будинку не заявляв, витрати по утриманню житла не несе. Зазначені обставини підтверджені в судовому засіданні показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, судом встановлено, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, т.я. відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні свого права, оскільки розпорядитися своєю власністю вона не може по причині реєстрації племінника у даній квартирі. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання» від 11.12.2003 року зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положення ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання" від 11.12.2003 року підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності. Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За такими обставинами, оцінивши у сукупності докази та установленні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і доведені відповідними доказами. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом усунення перешкод, які чинить відповідач позивачу, як власнику майна.

Outcome: approved