Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Посилалася на те, що 01.06.2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного життя у них є одна малолітня дитина: [PERSON], [INFO]. Вказує, що за час спільного проживання через несумісність характерів, різницю у поглядах на життя та часті конфліктні ситуації сім'я не склалась. Вважає подальше спільне життя, примирення та збереження сім'ї неможливим. Фактичні шлюбні відносини з відповідачем позивач не підтримує та спільного господарства не веде, на даний час вони не проживають сім'єю. Зазначила, що малолітній [PERSON], [INFO] проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Вона самостійно не в змозі утримувати дитину. Також вказувала на те, що відповідач інших утриманців не має, є особою працездатного віку, проте добровільно між сторонами домовленості щодо сплати аліментів досягнуто не було. Просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку /доходу/ щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини. Відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких позов визнав частково. У поданих до суду запереченнях [PERSON] вказував на те, що між дійсно інколи виникали непорозуміння, однак він вважає, що їх сім'ю можливо зберегти. Ухвалою суду від 31.10.2017 року за клопотанням відповідача сторонам було надано тримісячний строк на примирення. Провадження у справі було зупинено. У подальшому, ухвалою суду від 31.01.2018 року провадження у справі було поновлено. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що за наданий термін вони не примирились. Просить розірвати шлюб та стягнути аліменти з відповідача. Відповідач у судовому засіданні позов визнав. Пояснив суду, що вони не примирились, погоджується на розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив обставини, викладені у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між сторонами 01.06.2013 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 7). Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Сторони не підтримують шлюбних стосунків, в них окремий бюджет, спільне господарство ними не ведеться. Спірних питань про розподіл майна немає, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Розірвати шлюб у позасудовому порядку позивач можливості не має, оскільки у сторін є малолітня дитина, у зв'язку з чим було порушено право позивача, за захистом якого вона змушена була звернутися до суду. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Малолітня дитина [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачем. Зазначена обставина відповідачем не оспорювалася, а тому суд визнає її такою, що не підлягає доказуванню. Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття Із досліджених матеріалів справи видно, що відповідач працює, має стабільний дохід. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Одночасно частиною другою зазначеної статті СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов'язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов'язок по утриманню дитини. З урахуванням наведеного суд вважає, що в даному випадку аліменти повинні бути визначені у частці від доходу. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від до 6 років на місяць складає 1492 гривень, на дітей віком від 6 до 18 років - 1860 гривень. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Враховуючи матеріальний стан сторін, а також те, що у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей немає, наявність у позивачки на утриманню ще однієї дитини від першого шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, оскільки саме такий розмір не ущемляє будь-чиїх прав та законних інтересів.

Outcome: approved