Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №124, будинку № 54 по проспекту Миру в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач її колишній чоловік, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі з 05 червня 2017 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Посилаючись на те, що акт про не проживання, який міститься в матеріалах справи, складений сусідами, з зазначенням точної дати відсутності особи за місцем проживання, сам по собі не передбачений житловим законодавством і викликає сумніви у його достовірності. Крім того, в позовній заяві вказано, що цей акт складено 31.11.2017 року, тобто до закінчення строку відсутності відповідача в шість місяців 05.06.2017 року. відповідач користувався зазначеною квартирою протягом періоду, на який посилається позивачка, періодично проживаючи по декілька днів та сплачував рахунки за електроенергію. В квартирі лишилися його: верхній одяг, взуття, постільні приналежності, якими він користувався під час перебування у квартирі. Зазначає, що позивачка та третя особа самі проживають за іншою адресою. Тим більш іншого житла відповідач не має , а змушений був тимчасово залишати вказану адресу внаслідок того, що позивачка, якщо під час своїх відвідин квартири зустрічала дружину відповідача, влаштовувала сварки. Наразі він проживає певний час з дружиною у її батьків, а певний час за місцем своєї реєстрації. Крім того, в період, який вказує позивака з 19 по 29 жовтня 2017 року він перебував у відрядженні за межами міста [PERSON]. Тимчасове, кілька днів або тижнів не проживання його у квартирі є вимушеним, оскільки неможливість проживання у квартирі обумовлена поведінкою позивачки щодо дружини відповідача. У даному випадку, позивачкою не надано належних доказів щодо не проживання його у квартирі більше шести місяців без поважних причин. Від позивача надійшла відповідь на відзив. відповідно до якого позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи відповідача про те, що він в період з 05.06.2017 року по 04.12.2017 року періодично проживав у [INFO] є неправдивими. На теперішній час в квартирі проживає позивач разом з її дітьми. 05.06.2017 року відповідач зібрав свої речі, деякі речі позивачки та переїхав до іншого місця проживання, з того дня він жодного разу не зявлявся за вказаною адресою. Платежі, надані відповідачем за оплату електропостачання, не є доказами у справі, оскільки вони сплачені на погашення заборгованості, всі інші платежі здійснювалися позивачкою. Твердження відповідача щодо перебування у відрядженні не є допустимим доказом, оскільки в ньому не містяться відомості щодо наказу керівника про відрядження [PERSON] Від відповідача надійшли заперечення проти відповіді на відзив позивача, відповідно до яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, акт про не проживання, як доказ, має сумнів у його достовірності, оскільки акт складено 31.11.2017 року, а листопад місяць має лише 30 днів. Твердження позивача, щодо того, що відповідачем забрані всі речі не відповідає дійсності, оскільки в квартирі залишився верхній одяг, взуття та білизна, якими він користується в період тимчасового проживання в квартирі. Позивач зі своїми синами в квартирі [ADDRESS] не проживають, а лише зявляються в них періодично, а відтак, з цієї причини позивач не може стверджувати про постійну відсутність відповідача у квартирі. Квитанція про сплату електроенергії підтверджує факт користування відповідача квартирою. Позивачка встановила додатковий замок на двері квартири, у звязку з чим, відповідач був змушений звертатися до спеціалізованої служби для відмикання дверей квартири. Посилання позивача про те, що доказ перебування відповідача у відрядженні є безпідставними. Від позивача надійшли пояснення щодо заперечень відповідача. Відповідно до яких позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та повністю відхиляє заперечення представника відповідача, вважає, що твердження відповідача про те, що він періодично проживає в квартирі не підтверджено жодним допустимим доказом. Клопотань про слухання справи за відсутності від відповідача чи його представника не надходило, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову, відзиву, тощо. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Позивач є наймачем квартири [ADDRESS] згідно до рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1136 від 25.07.2003 р. На підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 56 від 25.02.2010 р. прізвище позивача змінено з «Петрової» на «Дмитрієву». Відповідно до Довідки виданої житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 27.04.2017 р. за № 1354, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивачка [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач - [PERSON]. 22 лютого 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками. Відповідно до яких відповідач вказує на те, що між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФП № 123041 від. 25.12.2015 р. (а.с. 48). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 49). Вказує на те, що в період з 05.06.2017 р. по 04.12.2017 р. періодично проживав у вказаній квартирі по декілька днів та сплачував комунальні послуги. Відповідно до копії квитанції про сплату комунальних послуг за електроенергію від 10.05.2017 р. за № 0855-5628-7573-5093, 07.06.2017 р. № 0887-4680-6075-0952, 07.07.2017 р. №097-4422-6390-7516, вбачається, що платником була [PERSON]. Відповідно до довідки фізичної особи підприємця [PERSON] від 19.02.2018 року за вих. № 1, [PERSON] працює у ФОП [PERSON] з 01.06.2017 року на посаді штукатура. В період з 19.10.2017 року по 29.10.2017 року знаходився у відрядженні в Херсонській області с. Залізний Порт. Відповідно до [PERSON] про непроживання від 31.11.2017 р., складеному сусідами позивачки та працівниками житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» за адресою: [ADDRESS], починаючи з 05 червня 2017 року [PERSON] фактично не проживає. Відповідачем долучено до матеріалів справи акт про непроживання від 22.03.2018 року (а.с.86), складений сусідами, за адресою: [ADDRESS], в якому визначено, що [PERSON] з 1999 року фактично проживає у зазначеній квартирі Даний акт не може прийнятися до уваги, оскільки він належним чином не оформлений, не посвідчений представником житлово-експлуатаційної контори та паспортистом Також, з тих самих підстав, судне приймає до уваги акт від 22.03.2018 року (а.с.87) про непроживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі. Свідки, які заявлялись представником відповідача та які посвідчували зазначені акти, у судове засідання за викликом суду не зявились, стороною відповідача їх явку не було забезпечено. Згідно товарного чеку від 05.03.2018 року [PERSON] сплачено послугу відмикання замка за адресою: [ADDRESS]. Судом даний доказ не береться до уваги, оскільки він не підтверджує факту проживання відповідача у спірній квартирі, також в товарному чеку не зазначено ким проводились роботи, відсутні реквізити платіжного документу та відомості про виконавця послуги. Позивачем надано акт про непроживання від 24.07.2018 р., складеному сусідами позивачки та посвідчений начальником та паспортистом житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» за адресою: [ADDRESS], починаючи з 05 червня 2017 року [PERSON] фактично не проживає (а.с. 118). Відповідно до актів державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції від 03.04.2018 року та від 30.07.2018 року, з виходом державного виконавця встановлено, що за адресою: [ADDRESS], зі слів сусідки [PERSON] - [PERSON] не проживає більше року. Свідок [PERSON] підтвердив факт непроживання відповідача у спірній квартирі. Посилання відповідача на фактичне непроживання [PERSON] у спірній квартирі не має доказового значення, оскільки для здійснення права власності не визначено такого обовязку власника нерухомого майна як проживання чи реєстрація у належній власності. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. З урахуванням зазначеної норми член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Для вирішення спору суду зокрема необхідно не з'ясувати, хто зі сторін коли та з яких підстав набув право користування спірною квартирою, з якого часу зареєстрований в ній. Зазначене встановлено правовою позицією Верховного суду України по справі 6-55521св10 від 05.10.2011року. Судом встановлено, що право користування позивач набула у відповідності до Рішення ВКММР від 25 липня 2003 року №1136 внаслідок зміни договору найму про що видано свідоцтво про переоформлення особового рахунку на [PERSON] (а.с.8, 9). Згідно Довідки форми 3, [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 24.11.2005 року, тобто після отримання позивачем права користування квартирою (а.с.10). Позивач не є членом сімї наймача, згідно наданих актів від 31.11.2017 та 24.07.2018 року відповідач не проживає у спірній квартирі з 05 червня 2017 року, тобто більше року, зазначене підтверджено й актами державного виконавця, відповідачем не надано належних та достовірних доказів у підтвердження доводів викладених у відзиві або у спростування тверджень позивача. Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов доведений, обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп..

Outcome: approved