Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, посилаючись на те, що він з 19.01.2015 року по 19.04.2017 року, працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду служби електромеханіка соціально - комунального відділу ПАТ «АЗОТ». Відповідно до Наказу № 374-вк від 18.04.2017 року «Про припинення трудового договору» Позивач був звільнений із займаної посади 19.04.2017 року за скороченням штату працівників - п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю. У відповідності до змісту довідки ПАТ «АЗОТ» № 660 від 08.12.2017 року підприємство заборгувало позивачеві 10430 грн. своєчасно невиплаченої заробітної плати. Тому позивач просить стягнути з відповідача невиплачену йому заробітну плату на день свого звільнення, стягнення збитків з урахуванням індексу інфляції та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку заробітної плати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, суду пояснив, що відповідач на день звільнення позивача не провів остаточного розрахунку, вважає, що до стягнення з відповідача крім заборгованості по заробітній платі підлягають інфляційні та компенсація за несвоєчасний розрахунок. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, скерував відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що заборгованість по заробітній платі виникла у звязку з тим, що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «АЗОТ», а також вартості імпортних мінеральних добрив. Відповідач не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об'єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов'язань по сплаті суми заробітної плати. Розмір заявленої до стягнення позивачем суми середнього заробітку значно більший розміру самої заборгованості по заробітній платі, то відповідно нарахована позивачем компенсація в будь-якому випадку підлягає істотному зменшенню для збереження принципу співмірності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19.01.2015 по 19.04.2017 працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду служби електромеханіка соціально - комунального відділу ПАТ «АЗОТ», що підтверджується копією трудової книжки серії УКР №2397025. Відповідно до наказу № 374-вк від 18.04.2017 року «Про припинення трудового договору» позивач був звільнений із займаної посади 19.04.2017 року за скороченням штату працівників - п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю. Згідно з довідкою ПАТ «АЗОТ» № 660 від 08.12.2017 підприємство заборгувало [PERSON] заробітну плату: за лютий 2017 - 937,98 грн., за березень 2017 - 3228,75 грн., за квітень 2017 -6263,86 грн., загальна сума заборгованості складає 10430, 59 грн. своєчасно невиплаченої заробітної плати. Відповідно до довідки ПАТ "АЗОТ" [PERSON] працював на посаді електоромонтера по ремнту та обслугованю електрообладнання та отримав заробітну плату в лютому 2017 - 3685,83 грн., в березні 2017 - 5544,26 грн., загальна сума заробітку за вказаний період складає 9230,09 грн., середньоденна заробітна плата становить 219,76 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням Конституційного Суду України\~у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.\~116,\~117,\~237-1 КЗпП України\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Для визначення середньоденного заробітку сумарний заробіток за два останніх місяці ділиться на кількість робочих днів за останні два місяці (лютий 2017 року - 20 днів, березень 2017 року - 22 дні). Як вбачається із довідки про доходи ПАТ «АЗОТ» від 08 грудня 2017 № 661, заробітна плата позивача у в лютому 2017 - 3685,83 грн., в березні 2017 - 5544,26 грн., загальна сума заробітку за вказаний період складає 9230,09 грн., Тому середньоденний заробіток позивача становив 219,76 грн. 3685,83 грн. + 5544,26 грн. : 42 = 219,76 грн. Кількість днів затримки становила 194 дні (розрахунок кількості робочих днів проведений на підставі листів Мінсоцполітики України 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13), а саме: в квітні позивач працював 7 днів, травень 20 днів, червень 20 днів, липень 21, серпень 22, вересень 21, жовтень 21 днів, листопад 22 днів, грудень 20 днів, січень 2018 року 20 днів, а всього 194 днів. Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 42\~633,44 грн. (194 дні х 219,76 грн. = 42\~633,44 грн.) Відповідно до\~ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1600 грн. Доводи відповдіача щодо співмерності заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку суд вважає непереконливими, оскількидіючим законодавством чітко визначно, що середній звробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника підлгяає стягненню за весь період такої затримки по день постанолвення рішення судо. Вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат до задоволення не підлягають, так як не грунтуються на вимогах закону, оскільки положення ч.2 ст.625 ЦК України до даних правовівдносин не застосовуються . На підставі викладеного,

Outcome: approved