Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції, [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги обгрунтовує тим, що на виконанні в [PERSON] міськрайонному відділі державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Чернігівській області знаходиться виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2/482/2008 виданого 08.04.2008 року Прилуцьким міськрайонний судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1 / 4 частини свіх видів заробітку але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.02.2008 року. Постановою державного виконавця від 16.02.2016 року накладено арешт на все рухоме майно що належить боржнику [PERSON] Станом на сьогоднішній день заборгованість по аліментах відсутня, тому позивач вважає, що за таких обставин, підстав для перебування його майна під арештом не має. У зв»язку з тим, що державним виконавцем не вирішено питання про зняття вищевказаного арешту з майна, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить зняти арешт із належного йому майна. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених вимог не заперечував та при цьому зазначив, що на даний час заборгованості по аліментах, які стягуються на утримання сина позивача не має. Відповідачка [PERSON] всудове засідання не з»явилася, однак до судового засідання подала письмову заяву в якій просила суд справу розглядати в її відсутності проти заявлених вимог заперечує. Вислухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного: За виконавчим листом №2-482-2008 виданого 08 квітня 2008 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1 / 4 частини свіх видів заробітку але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2008 року, (а.с.5) на підставі даного виконавчого листа постановою державного виконавця № 12-1153 від 08.04.2008 року відкрито виконавче провадження (а.с. 6) Як вбачається із витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 48982902 від 17.02.2016 року на підставі постанови 31886365 від 16.02.2016 року державного виконавця ВДВС [PERSON] міськрайонного управління юстиції [PERSON] накладено арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження на все рухоме майно боржника [PERSON] (а.с.7) Відповідно до довідки [PERSON] міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернігівській області № 18-41/12-55/14.15 від 05.12.2017 року на адресу [PERSON] , станом на 01.12.2017 року [PERSON] не має заборгованості по аліментах за виконавчим листом №2-482 від 04.04.2008 року виданого Прилуцьким міськрайонним судом по стягненню аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] (а.с.8) Відповідно до ст.19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet у. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 і 5 ст. 41 Конституції України: Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що станом на 01.12.2017 року [PERSON] не має заборгованості по аліментах за виконавчим листом №2-482 від 04.04.2008 року виданого Прилуцьким міськрайонним судом по стягненню аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], інших підстав для перебування під арештом майна [PERSON] судом не встановлено, представник відповідача [PERSON] міськрайонного ВДВС надала заяву про відсутність заборгованості по аліментах, а отже суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а право власника щодо розпорядження своїм майном підлягають поновленню, шляхом зняття арешту з його майна. На підставі наведеного, ст.ст.247,263-265,273,354 ЦПК України, суд

Outcome: approved