Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Запорізька міська рада, Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, ТОВ «ЗМБТІ», Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про визнання права власності на квартиру, який мотивований наступним. Позивач, [PERSON] 06.04.1994 року уклав договір №555 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON] , який оформлений та зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця». На момент укладання договору відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» було передбачено, що угоди зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, у зв`язку з чим нотаріальне посвідчення вказаного договору не здійснювалося. Право власності за позивачем на зазначену квартиру було зареєстровано 07.04.1994 року у ТОВ «ЗМБТІ». Оригінал договору купівлі-продажу №555 від 06.04.1994 року [PERSON] загубив. АТ Універсальна біржа «Хортиця» ліквідована, архівні дані по оформленим договорам не збереглися. [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] помер - [INFO] - тому підтвердити факт оформлення 06.04.1994 року договору купівлі-продажу не можуть. Отримати або відновити договір купівлі-продажу не можливо по причині його відсутності. У зв`язку з втратою правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за №555 від 06.04.1994 року, позивач не може розпоряджатися належним йому майном. З посиланням на ст.392 ЦК України позивач просить визнати за ним право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2000,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3858,40 грн. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, вимоги позову підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач у відзиві на позовну заяву з позовними вимогами погодилася, просить задовольнити позов у повному обсязі. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. 06.04.1994 між [PERSON] , [PERSON] (Продавці) в особі брокера [PERSON] , яка діяла на підставі договору-доручення № 646 від 06.04.1994 року та довіреності з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) в особі брокера [PERSON], яка діяла у відповідності до договору доручення № 647 від 06.04.1994 та довіреності, укладено Договір № 555 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 06.04.1994 , Договору присвоєний інвентарний номер протокольного зберігання № 555. Згідно інформації Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 11.12.2008 року - право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору №555 купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною біржею «Хортиця» від 06.04.1994 року. Згідно даних технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , власником квартири є [PERSON] , [INFO] . Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 28.03.2016 року - відомості про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , відсутні. З матеріалів справи вбачається, що обставини права власності на квартиру [ADDRESS] вже були предметом судових розглядів: 1) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд цивільної справи № 335/1369/13-ц за позовом [PERSON] до Міського комунального підприємства «Основаніє», треті особи: Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, ТОВ »Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності. Рішенням суду від 28.03.2013 позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.03.2014 апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 2) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд цивільної справи № 335/7337/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ Державної реєстраційної служби в Запорізькій області про визнання права власності за набувальною давністю. Рішенням суду від 22.01.2014 позов [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2014 апеляційна скарга [PERSON] в особі представника [PERSON] відхилена. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2014 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.06.2014 касаційна скарга [PERSON] відхилена. Рішення судів попередніх інстанцій залишені без змін. 3) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд цивільної справи № 335/5532/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Запорізького міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування його реєстрації та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , Запорізької міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру. Рішенням суду від 20.03.2015 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17.09.2015 апеляційні скарги [PERSON] в особі представника [PERSON] , та [PERSON] в особі представника [PERSON] відхилені. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 року касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилені. Рішення судів попередніх інстанцій залишені без змін. 4) Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя здійснювався розгляд справи №335/3250/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», універсальна біржа «Хортиця», [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 06.04.1994 недійсним та визнання недійсною довіреності від 06.04.1994 року. Рішенням суду від 06.08.2018 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 06.11.2018 року. Позивач зазначає, оригінал договору купівлі-продажу №555 від 06.04.1994 року втратив, а на підставі ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» нотаріальне посвідчення вказаного договору не здійснювалось. Правовідносини, які склалися при укладенні договору купівлі-продажу №555 від 06.04.1994 року, мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Частиною другою статті 12 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що здійснюється з додержанням таких умов: а) вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) її учасниками є члени біржі; в) вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР 1963 року). Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Ст. 153 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Ст. 44 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених уст. 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Згідно статті 66 ЦК УРСР 1963 року, довіреність від імені державної організації видається за підписом її керівника з прикладенням печатки цієї організації. Довіреність від імені кооперативної або іншої громадської організації видається за підписом осіб, уповноважених на це її статутом, з прикладенням печатки цієї організації. У відповідності до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно із ст. 128 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови,щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правочин від 06.04.1994 року відповідав діючому на той час законодавству, укладений у відповідності до норм діючого на момент купівлі-продажу квартири законодавства України, який не потребував нотаріального посвідчення. Отже, набуття права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу №555 від 06.04.1994 року, зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 06.04.1994 року, що відповідало на час його укладення вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Договір купівлі-продажу №555 від 06.04.1994 року квартири [ADDRESS] позивачем втрачено. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч.2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, обраний позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. Позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положеньст.141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0.498852987.1 від 01.02.2016 року. Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2000,00 грн. Щодо відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Застосування вищевказаної норми до правовідносин, які виникли під час вирішення питання розподілу судових витрат обґрунтовано Верховним судом. Зокрема, у постанові від 17.10.2018 р. по справі № 301/1894/17 зроблено висновок, що вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Участь адвоката Івахніної А.В., який представляє інтереси позивача [PERSON] і факт надання правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги від 25.01.2016 року, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунком правових послуг на суму 3858,40 грн., квитанцією №24 прибуткового касового ордеру №000/16/1 від 25.01.2016 року на суму 3858,40 грн., які були сплачені позивачем на [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2016 року адвокату Івахніній А.В. Враховуючи вищевикладене, суд вважає документально підтвердженими вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача витрат за надані послуги у розмірі 3858,40 грн., а тому вказані витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved