Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що 02 січня 2002 року вони з відповідачкою уклали шлюб. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO]; сина - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося внаслідок того, що відповідачка у січні 2013 року залишила сім'ю та змінила місце проживання. Сторони мешкають окремо, діти мешкають з позивачем та знаходяться на його утриманні. Позивач прийшов до висновку, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу не можливе і наполягає на розірванні шлюбу. Також, позивач зазначає, що спроможний належним чином виховувати та утримувати дітей, оскільки відповідачка залишила дітей проживати з позивачем, участі в вихованні дітей не приймає та не в змозі надати дітям належне матеріальне та моральне утримання, а він проживає в окремому будинку, має постійний заробіток, чого діти не зможуть отримувати, проживаючи в сім'ї матері так як в неї не має постійного місця проживання. В судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі, пояснили, що фактично відповідачка не вимагає від позивача проживання дітей з нею, лише син деякий час проживав з відповідачкою, а в червні 2013 року відповідачка залишила сина проживати з позивачем. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, а позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей з позивачем не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей з позивачем, пояснивши, що відповідачка не проти, щоб діти проживала разом з нею. Представник третіх осіб: Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області як органу опіки та піклування, Біляївської районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування в судове засідання не з'явилися, але надали до суду письмові заяви, в яких просять суд розглянути справу за їх відсутності та не заперечували проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей з позивачем. Неповнолітні [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні висловили своє бажання надалі проживати з батьком, оскільки вони не проживають з матір'ю та мати не приділяє їм уваги, а батько цікавиться ними, піклується про них та їх забезпечує. Заслухавши пояснення сторін та їх представників по справі, а також заслухавши думку неповнолітніх дітей, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з припиненням шлюбу між подружжям, щодо рівності прав та обов'язків матері та батька щодо дитини і при вирішенні спору, що виник між сторонами у справі слід керуватися Сімейним кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що 02 січня 2002 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області зареєстровано шлюб між сторонами, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 1 (а.с. 7, 35). Шлюб у сторін перший. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 8, 9). Згідно довідок, виданих Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області № 4063 від 15.10.2013р., № 892 від 25.02.2014р. неповнолітні діти: [PERSON], [PERSON] проживають разом з батьком - [PERSON] та знаходяться на його утриманні (а.с. 10). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] від 20.02.2014р. для неповнолітніх в будинку батька створені усі необхідні умови для їх нормального проживання та розвитку (а.с. 12). За місцем навчання неповнолітня [PERSON] характеризується позитивно, її батько приділяє належну увагу вихованню доньки, що підтверджено характеристикою, виданою Нерубайським навчально-виховним комплексом «школи-гімназії» Біляївського району Одеської області (а.с. 61). З довідки № 919 від 22.05.2014р., виданої Виноградівською сільською радою Арцизького району Одеської області вбачається, що [PERSON], проживала разом з сином [PERSON], [INFO] з 08 січня 2013 року по 15 липня 2013 року в с.Плоцьк Арцизького району Одеської області (а.с. 65). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 21.05.2014р. для неповнолітнього [PERSON] є всі необхідні умови для проживання та розвитку (а.с. 67). Як вбачається з довідок від 13.05.2014р., № 412 від 13.05.2014р., виданих ТОВ «Турист» позивач працює на посаді водія і згідно медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом обмежень щодо керування не має та його дохід за період з листопада 2013 року по квітень 2014 року за винятком аліментів становить 3650,00 грн. (а.с. 58, 77, 78). За місцем праці та проживання [PERSON] характеризується позитивно, що підтверджено відповідними характеристиками з місця праці та проживання (а.с. 59, 60). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 753470 [PERSON] належить земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 98-99). Згідно технічного звіту по обстеженню жилого будинку [ADDRESS] вказаний будинок з гаражем придатний до постійного проживання (а.с. 81-97). Рішенням № 455 від 12.09.2012р. Виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проектної документації щодо забудови житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 102). Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області як органом опіки та піклування надано висновок від 13 червня 2014 року № 01/01-08/1580 згідно якого визначення місця проживання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], визнано доцільним з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56-57). Відповідно до ч. ч. 3, 4, ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. У відповідності до ст. 112 СК України суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, шлюб носить формальний характер. Сторони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують, спільно не проживають. Суперечки матеріального характеру, майнових претензій один до одного в них немає, спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. За таких обставин суд вважає, що сім'я розпалася, подальше спільне проживання сторін і збереження їхньої родини неможливо, родина розпалася остаточно й шлюб між ними варто розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу у зв'язку з реєстрацією шлюбу відповідачка змінила прізвище, у якої до шлюбу було прізвище «[PERSON]». Приймаючи до уваги, що відповідачка не подала заяви до суду про зміну своє наявне прізвище на дошлюбне, суд не вбачає підстав для зміни прізвища. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити, що згідно абз. 2 ч. 2 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно ст. 141 СК України батько, мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою. Ст. 151 СК України передбачає право батьків на виховання дитини, право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції по права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що руйнування родинних зв'язків означає відсікання дитини від її коріння й може бути виправдане лише за виняткових обставин. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Отже, виходячи з наведеного, враховуючи обставини, встановлені судом, бажання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] проживати разом з батьком, вимоги національного та міжнародного законодавства щодо захисту прав дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] разом з їх батьком [PERSON] Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які надають суду прийти до однозначного висновку щодо задоволення позову [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved