Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із заявою, в якій вказує, що постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Тиврівського районного управління юстиції від 05 лютого 2015 року ВП № 46394343 при примусовому виконанні рішення Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення з її чоловіка [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 981 302,79 гри. накладено арешт на житловий будинок по [ADDRESS] як такий, що належить боржнику, що стверджується копією постанови про арешт майна боржника та оголошенням заборони його відчуження 05 лютого 2015 року ВП № 46394343. Разом з тим, вказане нерухоме майно відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС України ( з 01.01.2004р. ст.ст.60,70 СК України) є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно набуте ними разом з [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10 листопада 1970 року, актовий запис № 449 та договором купівлі - продажу від 05 червня 1990 року, посвідченим головою виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області. Враховуючи те, що вона є співвласником зазначеного нерухомого майна, накладення арешту на це майно порушує її право власності на нього. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у п.14 Постанови № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту у належної йому частці майна у спільній сумісній власності подружжя судам, необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) майном набутим подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин їх з [PERSON] частки у житловому будинку з господарським спорудами по [ADDRESS] є рівними і становлять по 1/2 частці кожного з них. Відповідно до технічного паспорта КП «ВООБТІ», належне їм з [PERSON] на праві власності нерухоме майно складається з житлового будинку, позначеного на плані літ. « А » з прибудовою «А1», верандою «а» та відкритою верандою «а1», а також сараю «Б», погребу «П/Б», вбиральні «Д», бані «Г»,навісу «Е», вигрібної ями «я», огорожі № 1-3 по [ADDRESS]. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної, оціночно - будівельної та оціночно - земельної експертизи від 25.05.2017 року 3254/3255/3256/16-21 є технічна можливість поділу житлового будинку з господарськими спорудами на окремі об'єкти, однак такий поділ наразі неможливий юридично, оскільки до складу вищезазначеного майна входить прибудова «А1», відкрита веранда «а1», вбиральня «Д», баня «Г» з тамбуром «г», навіс «В», вигрібна яма «я», які збудовані самочинно. Дана обставина стверджується технічним паспортом КП «ВООБТІ» від 06.03.2009 року. Узаконити їх самостійно вона не має можливості, оскільки на даний час в державі відсутній порядок прийняття в експлуатацію самочинно збудованих споруд. Відповідно до п.2.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово -комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна. Крім того, постановою головного державного виконавця Тиврівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 26.07.2016 року житловий будинок з господарськими будівлями передано стягувачеві [PERSON], тобто стягувач виявив бажання залишити вказане майно за собою. Однак внаслідок того, що [PERSON] не є членом його сім'ї і між ними склались неприязні стосунки, спільне користування цим майном буде неможливим. Згідно п.14 вищезазначеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Тому не слід розглядати як протиправне позбавлення права власності присудження грошової чи іншої матеріальної компенсації за частку у спільній сумісній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості. Тому єдиним варіантом вирішення цього питання, на її думку, є припинення права власності [PERSON] на його частку у спільному будинку із одночасним визнанням за нею права власності на це майно (крім самочинно збудованих споруд) та присудженням на користь відповідача грошової компенсації за частку у спільному майні на підставі ч. 1 ст. 365 ЦК України. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної, оціночно - будівельної та оціночно-земельної експертизи від 25.05.2017 року 3254/3255/3256/16-21 ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами з урахуванням земельного компоненту (право користування) в складі домоволодіння [ADDRESS] становить 168 987, 00 грн. Таким чином, вартість частки [PERSON] у спільному майні становить 168 987,00 : 2 = 84 493, 5 грн. Вказана сума у відповідності до ч.2 ст.365 ЦК України буде внесена нею на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Просить припинити право власності [PERSON] на належну йому частку житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] із стягненням з неї грошової компенсації вартості даної частки у розмірі 84 493 (вісімдесят чотири тисячі чотириста дев'яносто три) грн. 50 коп. на користь [PERSON]. Визнати за нею право власності на житловий будинок, позначений на плані КП «ВООБТІ» літерою «А» , 1926 року забудови загальною площею 53,9 кв.м. з верандою «а» площею 6,8 кв.м. , а також сарай «Б», погріб «П/Б» та огорожу № 1-3, які розташовані по [ADDRESS]. Зняти арешт з житлового будинку, позначеного на плані КП «ВООБТІ» літерою «А» , 1926 року забудови загальною площею 53,9 кв.м. з верандою «а» площею 6,8 кв.м., а також сарай «Б», погріб «П/Б» та огорожу № 1-3, які розташовані по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві, надав суду квитанцію № 0.0.887355375.1 від 07.11.2017 р. про внесення [PERSON] компенсації вартості частки житлового будинку з господарськими спорудами належної [PERSON] в їх спільному майні в розмірі 84493,50 грн. на рахунок ТУ ДСА України у Вінницькій області. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав. Представник третьої особи Олійник Н.А. не заперечує в задоволенні позову. Відповідно до абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, вислухавши позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе прийняти безумовне визнання позову відповідачами і позов задоволити повністю, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Outcome: approved