Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що на підставі ордера №04746 від 07.08.1987 року відповідач [PERSON] із сімєю в складі трьох осіб надано право на заняття квартири [ADDRESS]. 21.12.1987 року у вказаній квартирі, як член сімї, за згодою всіх квартиронаймачів була зареєстрована позивачка. В подальшому, оскільки стосунки з відповідачем [PERSON] не склались, шлюб між ними було розірвано. В квартирі крім неї зареєстрований та проживає її колишній чоловік [PERSON], інші відповідачі мають інше місце проживання, хоча і зареєстровані в спірній квартирі. Після розлучення, в червні 2016 року, відповідач без її згоди замінив вхідні замки, став чинити перешкоди в користуванні квартирою, не допускає її до помешкання, перешкоджає їй проживати у квартирі, погрожує фізичною розправою, постійно провокує сварки та конфлікти, а тому вона змушена тимчасово винаймати житло. Вказані обставини змусили її звернутися з даним позовом до суду, в якому позивачка просить зобовязати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою №4 житлового будинку №33 по вул. Партизанській в м. Біла Церква, вселити її в спірну квартиру, а також встановити порядок користування спірним житлом, виділивши їй та відповідачці [PERSON] з неповнолітньою [PERSON] в користування ізольовану житлову кімнату розміром 16,50 кв.м., відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ізольовані житлові кімнати розмірами 10,80 кв.м. та 10,00 кв.м. з лоджією площею 5, 2 кв. м., а коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню та кладову залишити в спільному користуванні. Судові витрати покласти на відповідачів по справі. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовільнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували, та пояснили, що позивачка після розірвання шлюбу з [PERSON] не є членом їх сімї, а тому не має права проживати в спірній квартирі. Більш того, остання добровільно виселилась зі спірної квартири, а тому на підставі положень ст.ст. 71, 72 ЖК України вона втратила право на проживання у спірній квартирі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та день слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, направила до суду заяву в якій проти задоволення позову не заперечувала та просила суд слухати справі за її відсутності. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час та день слухання справи була повідомлена належним чином, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи № 2/357/3192/16 357/7781/16-ц та матеріали даної справи, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п. 9 ППВСУ №2 від 12.04.1985 року вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Так, судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міськради №302 від 23.07.1987 р. відповідач [PERSON] було видано ордер №04746 від 07.08.1987 року на зайняття із сімєю в складі 3 осіб, жилого приміщення квартири [ADDRESS]. На даний час квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м. Біла Церква, будинок перебуває на балансі КП БМР ЖЕК-1. Судом встановлено, та підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію виданої КП БМР ЖЕК-1 від 02.03.2016 року №871, що в даній квартирі зареєстровані позивачка [PERSON], відповідачі [PERSON] (колишній чоловік позивачки), [PERSON] (батько відповідача [PERSON]А.), [PERSON] (брат відповідача [PERSON]А.) та його двоє неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], та [PERSON] (донька сторін) та неповнолітня онука сторін [PERSON] [INFO] Відповідно до положень ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній … справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28.09.2016 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], КП БМР ЖЕК-1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] в задоволенні позовних вимог було відмовлено та встановлено, що 01.06.2015 року позивачка [PERSON] залишила спірну квартиру та переїхала у винайману. 11.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивачка по справі є інвалідом 2 групи довічно, страждає на низку важких захворювань, в тому числі, неврологічного характеру. [PERSON] стреси та нервове напруження, викликані постійними сварками з відповідачем [PERSON], які відбуваються з 2014 року, як їхня донька [PERSON] вийшла заміж та народила внучку, стан її здоровя значно погіршився, виклики швидкої допомоги стали регулярними, а тому переїзд у винайману квартиру був вимушений, з метою зберегти життя. Крім того, суд під час розгляду зазначеної цивільної справи, дійшов висновку про недоведеність факту не проживання [PERSON] в спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, а тому висновки про втрату права останньої на користування цією квартирою є передчасними. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. … До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. ... Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Згідно ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Отже, як встановлено вище, позивачка зареєстрована в спірній квартирі з 21.12.1987 року, але не проживає в ній з 01.06.2015 року з поважних причин. Крім того, як ствердив в судовому засіданні відповідач [PERSON], з метою перешкоджання позивачці у користуванні квартирою ним були замінені вхідні замки, і до приміщення квартири він позивачку не допускає, оскільки вважає, що після розлучення вона втратила право на користування цим житлом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON], як колишній член сімї наймача, має право на проживання в спірній квартирі, а тому вважає за необхідне задовільнити позов в частині вимог про зобовязання відповідача [PERSON] не чинити позивачці перешкоди в користуванні та проживанні у [INFO] та вселення [PERSON] у вказану квартиру. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, то суд вважає за можливе їх задовільнити з слідуючих підстав. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Згідно правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) від 26.05.2001 року оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Відповідно до ст. 104 ЖК України Член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року у силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі з 2014 року існують вкрай неприязні стосунки. [PERSON] стреси та нервове напруження, викликані постійними сварками з відповідачем [PERSON], стан її здоровя значно погіршився, виклики швидкої допомоги стали регулярними, і вона була вимушена переїхати у винайману квартиру з метою зберегти власне життя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні неодноразово заявляв про неможливість добровільного визначення фактичного порядку користування квартирою через вкрай неприязні стосунки. Натомість, відповідачка [PERSON] проти задоволення позову та встановлення порядку користування квартирою на заперечувала. А тому, суд враховуючи, що між сторонами по справі склались вкрай неприязні стосунки, що унеможливлює добровільно визначити фактичний порядок користування та практично стає на заваді проживанню та користуванню спірною квартирою позивачкою, що в свою чергу порушує її законні права, а також те, що при запропонованому позивачкою поділі спірної квартири, не буде порушено санітарну норму жилої площі на одну особу (яка в м. Біла Церква становить 9,0 кв.м.), вважає за можливе встановити певний порядок користування спірним житлом. Так, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується сторонами по справі, а також встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28.09.2016 року, на даний час в спірній квартирі зареєстрований і проживає лише відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] є власником приватного будинку №11 по вул. Леніна в с. Билилівка Ружинського району Житомирської області, де на даний час фактично і проживає. Відповідач [PERSON] хоча і зареєстрований у спірній квартирі, але фактично ніколи в ній не проживав, так як проживає разом зі своєю сімєю в [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] разом з донькою також не проживають в спірній квартирі, оскільки фактично проживає з сімєю в [ADDRESS]. Зазначені обставини визнані сторонами, а тому на підставі положень ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що фактично в спірній квартирі проживають та мають намір проживати лише позивачка та відповідач [PERSON] З поданого технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що квартира складається з: житлової кімнати «1» площею 16,5 кв.м, житлова кімната «2» площею 10,8 кв.м, житлової кімнати «3» площею 10,0 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м, кухню площею 7,8 кв.м, вбиральня площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м, кладова площею 1,1 кв.м., лоджія площею 3,1 кв.м. Загальна площа квартири становить 63,0 кв.м, житлова площа 37,3 кв.м. Предявляючи позовні вимоги позивачка просила виділити їй та відповідачці [PERSON] окрему кімнату площею 16,5 кв., а відповідачам інші дві житлові кімнати площею 10,8 кв.м. та 10,0 кв.м, інші приміщення залишити в спільному користуванні. А відповідачка [PERSON] позов визнала та просила його задовільнити, встановивши зазначений порядок користування житлом. Суд вважає, що вищевказаний порядок користування спірною квартирою не порушуватиме житлові права сторін, не суперечить вимогам ст. 50 ЖК України щодо заборони заселення однієї кімнати особами різної статі, а тому вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволити позовні вимоги в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів на користь держави судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved