Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] з 04.06.2013 року до 26.05.2015 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова, справа №641/3322/15-ц. Після цього, сторони почали жити окремо. Від шлюбу подружжя мають дочку, [PERSON] , [INFO] , яка після розлучення проживає з матір`ю. На даний момент, позивач та відповідач не досягли згоди щодо місця проживання доньки. На теперішній час, дитина проживає разом із позивачем, яка її виховує сама. [PERSON] вважає, що місце проживання доньки повинно бути визначено з нею, оскільки вона має потрібні умови для зростання та розвитку дитини. Позивачу не відомо постійне місце проживання відповідача. У зв`язку з цим, [PERSON] звернулася до Центру надання адміністративних послуг для реєстрації місця проживання дитини та отримала відмову, оскільки не змогла надати нотаріальний дозвіл від [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали справи. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав пояснення, де просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі. Зазначив, що позивач виконує своє батьківські обов`язки, створила належні умови для проживання дитини. З урахуванням викладеного, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, встановлені факти та відповідні їм правовідносини, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , від 11.10.2013 року, актовий запис №947. Згідно із актом обстеження умов проживання від 24.10.2019 року, [PERSON] , [INFO] разом з [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Дитині створені всі належні умови для розвитку та проживання, мати виховує та утримує дочку, батько участі у вихованні [PERSON] , [INFO] , не приймає. Відповідно до висновку №348 від 09.07.2020 року, малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю, знаходиться повністю на її утриманні. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її розвитком, не проявляє ніякого бажання спілкуватися з дочкою, не піклується про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально не утримує. Згідно із характеристикою №15 від 10.02.2020 року, [PERSON] , [INFO] , відвідує комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №348 Харківської міської ради» з 22.06.2017 року по теперішній час. Протягом всього цього періоду, мати дитини систематично брала участь у батьківських зборах, забезпечувала дитину речами та матеріалами, необхідними для проведення з нею освітньої роботи, своєчасно проводила оплату за харчування дитини в закладі дошкільної освіти. [PERSON] в закладі дошкільної освіти №348 не з`являвся, не спілкувався з дитиною та вихователями, не відвідував батьківські збори. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М .С . проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого1991року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дослідивши позицію кожної сторони, органу опіки та піклування, його висновок, про доцільність проживання дитини з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, мати виховує та утримує дочку, суд вважає вірним визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з її матір`ю - [PERSON] . Саме проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] із матір`ю, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку, у зв`язку з чим, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 19, 141, 157, 160, 180-182, 183, Сімейного кодексу України,

Outcome: approved