Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики від 01.11.2012 року. В обґрунтування позову\~\~зазначав, що 01.11.2012 року між ним і відповідачкою був укладений договір позики, згідно з яким він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 7 тисяч євро та 6 тисяч доларів США, які остання зобов»язалася повернути йому до 01.11.2014 року, про що\~\~надала позивачу власноруч написану\~\~розписку. Свої вимоги відповідачка не виконала. На теперішній час строк дії договору позики сплив, грошові кошти відповідач не повернув. Звернення до відповідача з вимогою повернути борг результату не дали, відповідач борг не повернув. \~У зв»язку з цим позивач вимушений був звернутися до суду і просить стягнути з відповідача борг за вищевказаним договором у сумі 7 тисяч євро, що за курсом НБУ від 12.11.2015 року складає 170704,00 грн. та 6 тисяч доларів США, що за курсом НБУ від 12.11.2015 року складає 136541,00 грн., в загальній сумі 307245,00 грн. Також позивач просить стягнути на його користь судові витрати, які він поніс у зв»язку зі зверненням до суду. Позивач, представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явився. Про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти розгляду справи заочно. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з»явилася. Про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Від останньої на електронну адресу суду надійшов лист від 29.03.2016 року, з якого вбачається, що остання просить перенести судове засідання у зв»язку з неможливістю з»явитися до суду, так як проживає на непідконтрольній території України і для перетину лінії АТО їй потрібна перепустка, яку вона не може зробити у зв»язку з тим, що у неї не має паспорту, а по тимчасовому посвідченню пропуск не надають. Вирішуючи питання щодо можливості продовження розгляду справи без участі відповідача, суд дослідивши матеріали справи прийшов до висновку про те, що заява відповідача [PERSON] про перенесення розгляду справи задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Вказана справа знаходиться у провадженні суду з 14.12.2015 року. При призначенні справи до розгляду судом приймалися відповідні заходи для належного повідомлення відповідача, місцем проживання якої є непідконтрольна територія України, а саме м.Харцизьк Донецької області. Відповідачка повідомлялася про місце і час розгляду справи як шляхом передачі телефонограм на її номер № 095\~802 60 61, так і шляхом направлення відповідних повідомлень на електронну адресу, яку вона зазначила в своїй заяві від 18.12.2015 року (а.с.29). Розгляд даної справи призначався на 24.12.2015 року(а.с.27), на 20.01.2016 року (а.с.32), на 15.02.2016 року (а.с.47), на 04 березня 2016 року (а.с.70), на 11.03.2016 року (а.с.76), на 29.03.2016 року (а.с.84). Відповідачка жодного разу не з»являлась до суду у призначений судом час і кожного разу направляла заяви про перенесення справи у зв»язку з неможливістю прибути у судове засідання, в тому числі і з причини того, що їй потрібен час для оформлення пропуску. При цьому відповідачка направляла до суду свої заперечення і клопотання, в яких не визнає позовним вимог позивача і просила призначити почеркознавчу експертизу. Суд у відповідності до ст.10, 169 ЦПК України, з метою всебічного і повного з»ясування обставин справи, в телефонному режимі роз»ясняв відповідачу про те, що сторони у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, роз'ясняв відповідачу, її права та обов'язки та попереджав про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Враховуючи те, що відповідач заявила клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, участь відповідача було визнано обов»язковим, про що повідомлялась [PERSON]. Але, не зважаючи на неодноразові роз»язнення та завчасні оголошення дат судових засідань відповідачу, останній не знайшов можливості з»явитися до судового засідання і при цьому, в останній раз, направляючи заяву від 29.03.2016 року про перенесення судового засідання, посилаючись на відсутність пропуску перетинання лінії АТО, взагалі не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вказане питання якимось чином вирішується відповідачкою (не надані докази звернення до відповідних органів з метою оформлення пропуску тощо). Враховуючи наведене, а також те, що розгляд цивільних справ проводиться у межах строків, передбачених ЦПК України, суд вважає, що направлення відповідачкою заяв про перенесення розгляду у справі, підстави в яких, належним чином не підтверджуються достатніми та допустимими доказами, свідчать про бажання останньої затягнути строки розгляду даної справи та уникнути цивільної відповідальності. У зв»язку з наведеним, суд вважає, що причини не явки до суду, які зазначені відповідачкою у своїй заяві від 29.03.2016 року не є поважними. Відповідно до ч.1\~ст.224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із зобов'язального права, у зв»язку з порушенням умов договору позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 01 листопада 2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 7 тисяч євро та 6 тисяч доларів США (а.с.44). На підтвердження укладення договору позики відповідачем позивачу була надана розписка(а.с.44). За умовами договору позики відповідач зобов»язався повернути позику до 01.11.2014 року. Але, як вбачається зі змісту позовної заяви свої зобов»язання перед позивачем відповідач станом на день звернення до суду з позовною заявою не виконав. Відповідно до вимог\~ст. 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно\~ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Взяте на себе зобов'язання, відповідач до теперішнього часу не виконав, про що, свідчить оригінал вказаної розписки, який на даний час перебуває у позивача та наданий їм суду (а.с.44). З письмових запереч відповідача [PERSON] (а.с.51) вбачається, що остання позовні вимоги позивача не визнає, так як вказаної розписки про взяття в борг коштів від 01.11.2012 року вона не писала і гроші в борг у позивача не брала. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, \~встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказів, які б підтверджували доводи відповідача в письмових її запереченнях, з приводу того, що розписка від 01.11.2012 року нею не писалася, відповідачем суду надано не було. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі, так як внаслідок невиконання відповідачем свого зобовязання за розпискою від 01.11.2012 року, за останнім, утворилася заборгованість, яка на день ухвалення судом рішення, становить 7 тисяч євро та 6 тисяч доларів США. Суд також зазначає, що предметом договору позики від 01 листопада 2012 року є іноземна валюта. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1\~статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта\~це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Згідно зі ст.524 ЦК\~зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України\~гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами1 та 2 ст.533 ЦК\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За договором позики від 01.11.2012 року сума позики 7 тисяч євро та 6 тисяч доларів США, у перерахунку, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземних валют за курсом НБУ, станом на 12.11.2015 року складає 170704,10 грн. (1 євро = 24,3863 грн.) та 136541,00 грн. (1 долар США = 22,7569 грн.) відповідно. Таким чином з відповідача за вказаним позовом на користь позивача слід стягнути борг за договором позики від 01.11.2012 року у сумі 7 тисяч євро, що за курсом НБУ від 12.11.2015 року складає 170704,00 грн. та 6 тисяч доларів США, що за курсом НБУ від 12.11.2015 року складає 136541,00 грн., в загальній сумі 307245,00 грн. Частина 1 ст.88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з позовної заяви позивачем було заявлено позовні вимоги з ціною позову в розмірі 307245,00 грн.. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3072,46 грн.(а.с.1-3,24). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають повному задоволеню, на користь позивача з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3072,46 грн.

Outcome: approved