Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6373,92 грн., який обрахований без утримання податків та інших обов'язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням суду першої інстанції від 17.03.2016 року скасовано наказ № 43 від 29.12.2015 року головного лікаря Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. Поновлено позивача на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда з дня звільнення, з 30.12.2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9018,00 грн., який обрахований без утримання податків та інших обов'язкових платежів. Разом з тим, рішенням суду апеляційної інстанції від 02.06.2016 року апеляційну скаргу Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда задоволено частково, зокрема, рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення середнього заробітку, шляхом зменшення його до 7170,66 грн. у зв'язку з неправильним розрахунком середнього та кількості вимушеного прогулу. Позивача наказом головного лікаря від 03.06.2016 року поновлено на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда. Проте, [PERSON] не нарахована заробітна плата за період з 17.03.2016 року по 02.06.2016 року, тобто за час розгляду цивільної справи в апеляційній інстанції. Таким чином, враховуючи незаконне звільнення позивача та не нарахування останньому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за вищевказаний період, [PERSON] вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6373,92 грн. Представник позивача [PERSON] адвокат Данилюк Надія Володимирівна в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда в судовому засіданні проти задоволення повних вимог заперечила та просила відмовити в задоволенні позову, про що надала суду письмові заперечення (а.с. 24-26). В обґрунтування заперечень зазначено, що предметом позову [PERSON] є стягнення на його користь з відповідача заробітку за період з 17.03.2016 року по 02.06.2016 року, тобто за час розгляду цивільної справи в суді апеляційної інстанції. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17.03.2016 року питання негайного виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі в порядку статті 367 Цивільного процесуального кодексу України судом вирішено не було. Разом з тим, статтею 368 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок звернення судових рішень до виконання, за якою виконанню підлягають судові рішення, які набрали законної сили. Відповідачем поновлено позивача на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда 03.06.2016 року, тобто після набрання законної сили рішення суду першої інстанції від 17.03.2016 року та рішенням суду апеляційної інстанції від 02.06.2016 року. Вищевказане на думку відповідача свідчить про відсутність правових підстав для поновлення відповідачем позивача на посаді в порядку негайного виконання судового рішення, оскільки таке не було допущено судом. Натомість відповідачем забезпечено невідкладне поновлення позивача на посаді на виконання судового рішення після набрання ним законної сили у встановленому порядку. Крім того, можливість застосування судом відповідальності за затримку виконання судового рішення у розумінні статті 236 Кодексу законів про працю України (виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки) обумовлюється виною відповідача в такій затримці. А з матеріалів справи та приписів статті 367 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що вина відповідача у затримці поновлення позивача на роботі відсутня, що відповідно виключає підстави застосування до нього відповідальності, передбаченої статтею 236 Кодексу законів про працю України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. [PERSON] з 01.08.1995 року працює на посаді лікаря-стоматолога Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда. Наказом головного лікаря Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда № 43 від 29.12.2015 року позивача звільнено з займаної посади з 30.12.2015 року за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17.03.2016 року скасовано наказ № 43 від 29.12.2015 року головного лікаряМіської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда з дня звільнення, з 30.12.2015 року. Стягнуто з Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9018,00 грн., який обрахований без утримання податків та інших обов'язкових платежів (а.с. 4-6). Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду Міською стоматологічною поліклінікою № 1 міста Кіровограда подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 02.06.2016 року, рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17.03.2016 року змінено в частині стягнення середнього заробітку, шляхом зменшення його розміру до 7170,66 грн. (а.с. 7-8). При цьому, наказом головного лікаря Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда № 41 від 03.06.2016 року поновлено [PERSON] на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда з 30.12.2015 року (а.с. 10). З довідки про заробітну плату № 915 від 26.10.2016 року Міської стоматологічної поліклініки № 1 міста Кіровограда вбачається, що 7170,66 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 02.06.2016 року, нараховано [PERSON] та виплачено, що визнається сторонами та в силу частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказування. Проте за період з 18.03.2016 року по 02.06.2016 року включно середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачу нараховано не було (а.с. 9). Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На заяви [PERSON] від 01.04.2016 року та 04.04.2016 року щодо поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі судового рішення від 17.03.2016 року, Міською стоматологічною поліклінікою № 1 міста Кіровограда 04.04.2016 року та 05.04.2016 року (а.с. 33, 34) повідомлено, що відповідачем реалізовано право на апеляційне оскарження судового рішення та подано апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17.03.2016 року. Враховуючи, що судове рішення від 17.03.2016 року оскаржується в апеляційному порядку та не було допущено судом до негайного виконання відповідно до статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, підстави для видачі роботодавцем наказу щодо поновлення [PERSON] на роботі та допуск його до робочого місця лікаря-стоматолога на даний час відсутні. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 367 Цивільного процесуального кодексу України визначений вичерпний перелік випадків обов'язкового негайного виконання рішень, який поширюваному тлумаченню не підлягає. Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Питання про негайне виконання рішення судом вирішується при ухваленні рішення. Підставою для негайного поновлення на роботі позивача є саме судове рішення Обов'язок щодо виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає у роботодавця з моменту оголошення рішення в судовому засіданні та не залежить від того чи було воно звернуто судом до виконання в порядку статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, адже вказаний обов'язок прямо передбачений статтею 235 Кодексу законів про працю України, а також статтею 367 Цивільного процесуального кодексу України. В пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що враховуючи невиконання Міською стоматологічною поліклінікою № 1 міста Кіровограда рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17.03.2016 року негайно з моменту його проголошення, позивачу не було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.03.2016 року по 02.06.2016 року включно. Статтею 236 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 02.06.2016 року встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 132,79 грн. Частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У пункті 4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» № 10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року роз'яснено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Так, позивач заявив до стягнення з відповідача 6373,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.03.2016 року по 02.06.2016 року, виходячи з 48 днів вимушеного прогулу. Разом з тим, за розрахунком суду, проведеного на підставі листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.03.2016 року по 02.06.2016 року становить: 52 дні х 132,79 грн. = 6905,08 грн. Частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вимоги частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе задовольнити позов в межах заявлених позовних вимог, а саме: в сумі 6373,92 грн. Заперечення відповідача щодо відсутності посилання [PERSON] у позові на статтю 236 Кодексу законів про працю України, якою передбачена оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, суд не приймає виходячи з такого. Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресоване суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнана, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Верховний Суд України відзначив, що під підставами позову, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Так, предметом позову [PERSON] є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В той час як підставою позову є затримка виконання рішення суду. Зміна посилання позивача на конкретні норми законодавства під час судового розгляду, не є іншими підставами, оскільки обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги в зазначеному позові є цілком однаковими, а тому суд не вважає, що посилання позивача під час розгляду справи на інші норми права зміною підстав позову, при цьому суд також не погоджується щодо зміни предмета позову. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Щодо стягнення з відповідача 1000,00 грн. витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративний справах» № 4191-VI, від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На сьогоднішній день, ця сума становить 640,00 грн. Згідно даних журналу судового засідання представник позивача [PERSON] адвокат Данилюк Надія Володимирівна перебувала у судовому засіданні 1 години 27 хвилин, а тому заявлені вимоги, щодо відшкодування витрат на правову допомогу, документально підтвердженні (а.с. 41, 42), підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved