Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому зазначила, що після смерті [INFO] її матері [PERSON] , відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі договору дарування від 11.05.2018 року. У визначений законом строк позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Абрамова М.О. з заявою про прийняття спадщини за законом. Спадкоємцями першої черги за законом, окрім позивачки, є син померлої [PERSON] , який особисто подав заяву про відмову від прийняття спадщини. 25 вересня 2019 року нотаріусом винесена постанова № 418/02-31 про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим позивачка змушена звертатись із позовом до суду та просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після матері [PERSON] , яка [INFO] померла. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, оскільки вирішити цей спір в позасудовому порядку неможливо. Відповідач в судове засідання не з`явився за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, заперечень щодо позову не надав. Третя особа [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти розгляду справи без його участі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , актовий запис №343, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12.03.2019 року Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного ТУЮ у Запорізькій області (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі до договору дарування від 11.05.2018 року (а.с.11-12,13). Позивачка є спадкоємицею першої черги, як дочка померлої, що підтверджується свідоцтвом про її народження та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, на підставі якого нею було змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.8,9). З копії спадкової справи №19/2019 [PERSON] встановлено, що спадкоємцями першої черги є діти померлої - [PERSON] , яка 24.06.2019 року подала заяву про прийняття спадщини за законом, та [PERSON] , який 30.08.2019 року подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття належної йому частини спадщини. 25 вересня 2019 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу виніс постанову № 418/02-31 про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлої [INFO] [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , оскільки встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України та ч.1 ст.1269 ЦК України не є можливим. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки є законними та обґрунтованими, які підтверджуються доказами дослідженими під час розгляду справи.

Outcome: approved