Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звільнення з-під арешту належного йому майна, що накладений 23 грудня 2010 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції під час здійснення виконавчого провадження. В позові зазначив, що означена постанова винесена в межах виконавчого провадження з виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2009 року про стягнення фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] майнових збитків. Прізвище, ім`я, по батькові боржника у виконавчому провадженні повністю співпадає з відповідними відомостями про нього, хоча він не є стороною цього виконавчого провадження, ніколи не мав статусу фізичної особи-підприємця, тим більш у віці вісімнадцяти років, коли було ухвалено рішення Комунарського районного суду від 07.10.2009 року. Його звернення до відділу державної виконавчої служби з заявою про надання роз`яснення про підстави накладення арешту увінчалось отриманням відповіді про відсутність будь-яких даних в автоматизованій системі виконавчих проваджень щодо виконавчого провадження, в межах якого накладався арешт на майно боржника за номером запису про обтяження № 10653051, а також про відсутність відкритих виконавчих проваджень, боржником по яких був би він. Вказане виконавче провадження про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] майнових збитків завершено 20 березня 2013 року, а виконавчий документ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернутий стягувачу. Наявність вказаних обтяжень не лише у відсутність виконавчих проваджень щодо позивача, а й взагалі за обставин, що боржником у виконавчому провадженні є особа, відмінна від особи позивача, обмежує його в реалізації повною мірою охоронюваного національним та міжнародним законодавством права власності. У зв`язку з викладеним позивач просить звільнити належне йому майно з-під арешту. Ухвалою судді від 13.12.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та розгляд справи у його відсутність, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи, у зв`язку з чим суд в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України знаходить за можливе вирішувати справу без участі позивача. Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, що за умови згоди позивача, висловленої в письмовій заяві, є підставою для ухвалення заочного рішення у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило проведення засідання без його участі. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького МУЮ від 23.12.2010 року накладений арешт на все майно боржника [PERSON] (а. с. 7). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент вчинення вказаних заходів забезпечення виконавчого провадження, примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, а згідно із ст. 1 Закону виконавче провадження це сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання рішень судів. Суд вважає, що державний виконавець, в провадженні якого перебував виконавчий документ, діяв правомірно, прийнявши оскаржуваний захід забезпечення виконавчого провадження. Доля виконавчих проваджень, як і її учасники, судом не встановлена. У відповідності до ст. 59 закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (1); надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника (2); отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах (3); наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням (4); відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно (5); отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову (6); погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (7); отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову (8); підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону (9). У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, як випливає із змісту частини 5 ст. 59 Закону. У зв`язку з викладеним суд погоджується з ґрунтовністю доводів про неможливість звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Разом з тим, відсутність виконавчого провадження з 2013 року в провадженні підрозділу виконавчої служби за умови закінчення строку виконавчої давності, а також невідповідність особи боржника у виконавчому провадженні особі позивача позбавляє сенсу вжитий державним виконавцем захід виконавчого провадження і посягає на право особи реалізовувати своє право власника повною мірою. Непорушність права власності гарантована Основним Законом України. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, а із змісту ст. 391 ЦК України випливає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права володіння та розпорядження своїм майном. Право власника захистити своє речове право внормоване наведеними положеннями закону, а також випливає із змісту роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідно до якого позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником цього майна. У зв`язку з викладеним суд вважає за можливе захистити право позивача та ухвалити про скасування арешту на належне йому майно. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved