Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила суд, визнати за нею, в порядку спадкування право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, відповідно до технічного паспорту: А) житловий будинок з прибудовою загальною площею 66,5 кв. м., з яких: житлова площа 34,9 кв. м., допоміжна площа 22,4 кв. м.; площа літніх приміщень 9,2 кв. м.; Б) Гараж; В) Літня кухня; Г) Сарай; Д) Сарай; № 1; № 2; № 3; № 4; № 5; який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач отримала свідоцтво на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, але в отриманні свідоцтва про право на спадщину на частину будинку, нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області відмовив, оскільки, відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та рекомендовано звернутися до суду. Так як іншим чином захистити своє право позивач не може та не має змоги отримати у власність 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, тому звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач Германівська сільська рада до суду не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] до суду також не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що 1970 року на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] належала [PERSON] на підставі рішення Германівської сільської ради для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, був побудований житловий будинок загальною площею 67,0 кв. м., що підтверджується даними технічного паспорту на житловий будинок від 19.04.2016 року. Відповідно до виписок з погосподарських книг Германівської сільської ради № 494 за 1970-1979 рр., № 434 за 1980-1982 рр., № 477 за 1983-1990 рр., № 486 за 1991-2000 рр., № 388 за 2001-2005 рр. [PERSON] та [PERSON] постійно мешкали у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], а відповідно до виписок з погосподарських книг Германівської сільської ради № 388 за 2006-2010 рр., № 32-0524-1 за 2011-2016 рр. [PERSON] постійно мешкає у даному житловому будинку. Згідно довідки Германівської сільської ради від 20.09.2005 року, [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована в [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого 01.04.2005 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі і на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], за законом спадкоємцями першої черги є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] протягом 6 місяців звернулася до нотаріальної контори с заявою про прийняття спадщини. Листом завідувача Обухівської районної державної нотаріальної контори Плющ Н.В. № 706/01-16 від 23.03.2016 року, відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], на 1/2 частину житлового будинку у зв'язку з тим, що відсутні документи, підтверджуючі право власності [PERSON] на таке нерухоме майно. Встановивши обставини справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. Інструкція «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP» від 31.01.1966 року, у п. 6 передбачає, що не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу. Відповідно до норм законодавства, які діяли станом на 1980 рік, виникнення права власності на будинок в сільській місцевості не було пов'язано з видачею правовстановлюючого документу та його реєстрацією. Також на період будівництва житлового будинку, яке тривало з 1968 року і було закінчено в 1980 році, не потрібно було введення об'єкту до експлуатації, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, що роз'яснює, як потрібно реєструвати об'єкти нерухомості збудовані до 05.08.1992 року. Житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не відноситься до категорії самовільного будівництва, але право власності ні за ким не було закріплено. Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/04-13, по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи із змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року. У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат"свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та є єдиним власником зазначеного будинку. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Суд приходить до висновку, що позивач фактично прийняла спадщину, оскільки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлених ст. 1270 ЦК України строк, однак спадщину не отримала у зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на спірний будинок. Суд вважає, що позивачем були надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог і тому позов [PERSON] до Германівської сільської ради, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою [ADDRESS] підлягає задоволенню. Згідно ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, а тому суд вважає, що позивач, набувши право на спадкове майно, набув його правомірно, так як це відповідає законодавству України і на час розгляду справи відсутнє будь-яке рішення суду, що вказує на незаконність набуття позивачем права власності, а тому суд для захисту прав позивача вважає за необхідне визнати її власником майна в порядку спадкування. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved