Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, зміненим письмовою заявою від 30.04.2014 року, в якому просив визначити спосіб його участі у вихованні його сина [PERSON], [INFO], шляхом встановлення систематичних побачень з дитиною кожної суботи та неділі з 10.00 до 18. 00 години, зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні та зустрічах [PERSON] з сином [PERSON]. При цьому посилається на те, що 12 лютого 1999 року між сторонами зареєстрований шлюб. У шлюбі народилась дитини - син [PERSON], [INFO]. У період з 1998 року по 2012 рік [PERSON] проживав разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS], однак останнім часом мешкає окремо, з [PERSON] вирішують питання про розірвання шлюбу. У зв'язку з тим, що дитина проживає разом з матір'ю, просить суд вирішити питання про визначення способу його участі у спілкуванні та вихованні дитини. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради - Кулікова М.Г. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовну заяву підтримала, проти задоволення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, тому суд вважає за можливе, у відповідності до ст.224 ЦПК України, розглянути позов за її відсутністю та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 лютого 1999 року між сторонами Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міськради був зареєстрований шлюб, про що зроблено актовий запис № 20, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO] наро дження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані ст.ст. 141,157 ,159СК України , ст.15 Закону «Про охорону дитинства», ст.9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язок суду під час оцінки обставин справи та вирішення питання про участь обох батьків у вихованні дитини полягає у необхідності керуватися положеннями частини першої ст. 151 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Таким чином, позивач, як батько дитини, має право на переважне особисте здійснення виховання своєї дитини. При цьому батько дитини має право не тільки на участь у вихованні а й на спільне з матір'ю визначення та обрання форм та методів виховання дитини, як це передбачене ч. 3 ст. 151 СК України, відповідно до якої батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків та прямих контактів. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що "в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суди мають враховувати передусім інтереси самої дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Крім зазначених норм матеріального права, при вирішенні даної справи, судом застосовуються і наступні положення процесуального закону. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ст. 10 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Аналіз вищенаведених норм законодавства України щодо даних правовідносин та встановлених судом обставин дозволяють суду зробити висновок про те, що сторони у справі, які є батьками малолітньої дитини, мають рівні права та обов'язки щодо свого сина. Отже, позов позивача є обґрунтованим, його права, передбачені ст.141 СК України, ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» обмеженими бути не можуть. У даному випадку, враховуючи, що сторони не можуть дістатися порозуміння щодо способів участі батька у вихованні дитини, право позивача підлягає судовому захисту і такі способи участі у вихованні відповідно до ч.2 ст.159 СК України мають бути встановлені судом. За наслідком задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в розмірі 243, 60 гривень.

Outcome: approved