Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила , що вона та відповідач, [PERSON], мають спільного неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO] З 2009 року відповідач [PERSON] з нею та сином разом не мешкає, дитиною не цікавиться. Син постійно мешкає позивачкою та перебуває на її утриманні. Син, [PERSON], є інвалідом з дитинства, знаходиться на медичному обліку та потребує підвищеної уваги. Відповідач нехтує своїми обов'язками, а тому у позивачки виникають труднощі при вирішенні питань соціального становища дитини, її реєстрації, лікування, отримання державної допомоги, бо при вирішенні таких питань необхідно надавати документи батька та його заяви, які вона отримати не має змоги. Своїми діями відповідач порушує права дитини, передбачені Конституцією України та Законом України «Про охорону дитинства». Байдуже відношення батька до дитини перешкоджає її нормальному розвитку, шкодить її інтересам. Оскільки, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомо нехтує ними, ніякого позитивного впливу на сина в подальшому вчинити не може, позивачка вимушена звернутися до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2018 року позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2018 року провадження по справі відкрито. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області відмовлено. 13.06.2018 року відповідач надав пояснення на позовну заяву, в якому зазначив , що з позовом не згодний, а оскільки позивачка по справі була проти його спілкування з сином, постійно чинила перешкоди. З 2009 року позивачка мешкає з чоловіком, який також проти спілкування відповідача з дитиною, агресивно реагує на його бажання побачити дитину. Всі спроби побачити сина, дізнатись про нього, викликали у позивачки обурення. В 2013 році у нього дуже хворіла мати - [PERSON] , яка померла у вересні 2013 року. Він втратив роботу. В 2016 року він отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому ноги, та у нього були викрадені усі документи. Два місця знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», 6 місяців ходив на костилях. Довгий час він не міг ходити на значну відстань, не мав документів. Тільки в ліпні 2017 року отримав паспорт. Побачити дитину не міг, оскільки вважає. що позивачка приховувала його від нього. Тільки зараз, отримавши позов дізнався про те, що син навчається в інтернаті. В січні 2018 року у нього померла бабуся - [PERSON], 1926 року народження, за якою він довгий час доглядав. До цього часу погано себе почував. Заробляє мінливими заробітками, знаходиться у дуже важкому матеріальному становищі. Викладені обставини вважає поважними причинами, з яких він не бачив сина та не міг спілкуватись з ним. Зараз він звернувся до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської Ради по Комунарському району з заявою про визначення йому порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - [PERSON]. Крім того, його на засідання комісії районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району не запросили, повідомлення про час засідання було направлено не за зареєстрованим місцем мого проживання: [ADDRESS], а за адресою за якою він не проживає: а саме: [ADDRESS]. У вступному слові позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягали на задоволенні позову. Також позивачка заначила, [PERSON] з 2008 року неодноразово бив її. В 2009 році вона пішла від нього через те, що він її сильно побив. До міліції не зверталась. В 2012 році відповідач ховався від неї через несплату аліментів. У вступному слові відповідач заперечував проти задоволення позовних, надав додаткові пояснення, що він з сином бачився в останнє у 2009 році. З 2009 року, сина не бачив. У 2012 році, хотів звернутися до державного органу, але через юридичну необізнаність не знав до якого, щоб встановити порядок спілкування з дитиною. Також заначив, що гроші на утримання дитини надавав позивачці готівкою, підтверджень цього не має. На даний час бомжує, не має постійного місця проживання приблизно пів року. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити, надала пояснення, що відповідач неодноразово приходив до сина, але йому позивачка чинила перешкоди, була агресивно налаштована . Також зазначила, що в 2016 року 6 місяців відповідач ходив на костилях, не мав документів, а тому не міг бачитися із сином. Крім того вказала, що відповідач має намір бачитися із дитиною за своїм зареєстрованим місцем мого проживання: [ADDRESS], на подвір'ї, оскільки будинок не опалюється, не має неналежних умов. Представник третьої особи органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вказавши, що з урахуванням досліджених обставин справи, орган опіки вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 164 ч.1 п. 2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються він виконання своїх батьківських обов'язків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO]. В свідоцтві про народження його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13.08.2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки всі видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків від прожитого мінімуму для дитини відповідного віку з 16.06.2009 року до досягнення дитиною повноліття. Крім того, рішенням встановлено, що позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року до початку 2009 року. Дитина мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Даний факт підтверджено відповідачем [PERSON] у судовому засіданні, який пояснив, що з 2009 року він з дитиною не проживав та не бачився. Дитина була на утриманні матері. Він декілька разів передавав гроші готівкою, але підтверджень цього не має. Малолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом , що підтверджено медичним висновком № 665 від 04.08.2016 року та довідкою лікарсько- консультативної комісії № 2820 від 29 липня 2016 року. Також судом встановлено, що згідно довідки УПСЗН ЗМР по Комунарському району від 04.01.2018 року мати [PERSON] отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям- інвалідам на сина [PERSON], [INFO]. Згідно довідки № 19 від 18.01.2018 року [PERSON] навчається у КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 2» ЗОР у 4 Б класі. За всі роки навчання вихованням , навчанням та здоров'ям дитини займається мама - [PERSON]. За період навчання дитини батько участі у житті сина не приймав, школу жодного разу не відвідав. Факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов'язків по вихованню та матеріальному забезпеченню малолітнього сина [PERSON], [INFO], підтверджується зібраними по справі доказами, а саме: висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] ; довідкою про неотримання аліментів , у відповідності до якої борг станом з 31.10.2013 року по 31.12.2017 року становить 50 098, 16 гривень; довідкою Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, відповідно до якої [PERSON] та малолітній [PERSON]. зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] також підтвердили факт того, що відповідач [PERSON] з сином [PERSON] протягом 9 років не спілкується, не приймає участі у вихованні, жодних спроб на побачення з сином вони не спостерігали. Матеріальне забезпечення дитини повністю на матері [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), норми якої є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Судом встановлено, що згідно висновку органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з метою з'ясування ставлення дитини до порушеного питання, з малолітнім [PERSON] у присутності матері проведено бесіду, під час розмови з хлопцем було встановлено, те що він свого батька останнє бачив коли йому було до приблизно п'ять років, батько агресивно ставився до його матері, бив її та кричав. [PERSON] вважає, що ного мати вчиняє правильно та повністю її підгримує щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав. Також дитиною зазначено, що його батько жодним чином їм не допомагає, не телефонує, не цікавиться його успіхами та досягненнями. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Слід зазначити, що [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому цікаве життя хлопчика та він бажає з ним спілкуватися, надавати матеріальну допомогу. А також не надано доказів того, що він передавав гроші на утримання дитини готівкою матері [PERSON] у період з 2009 по теперішній час, а позивачка [PERSON] чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином. Також суд звертає увагу не те, що відповідач із заявою про визначення способу і порядку спілкування з дитиною до органу опіки та піклування звернувся вже після відкриття провадження по справі. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку У відповідності до вимог ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків. Позивачем доведено, що [PERSON], свідомо нехтуючи своїми обов'язками, не займається вихованням дитини, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню, вихованню малолітнього сина. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з наданим висновком Органу опіки та піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. У зв'язку з свідомим невиконанням відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання хлопчика , суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved