Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовує наступним. [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.06.2011 року по 30.03.2012 року, працюючи на посаді охоронця кладовища, що підтверджується записами в трудовій книжці. Позивач вказує на те, що розмір зарплати сторони не встановили, а тому оплата роботи позивача не може бути меншою за мінімальну, встановлену Законом (ст. 95 КЗпП України). Відповідач не оплатив роботу позивача за вказаний період, у зв'язку чим виникла заборгованість в розмірі однієї мінімальної зарплати щомісяця за весь період, що в загальному становить 10\~033 грн., а саме : 1)960 грн. * 4 місяці за період з 01.06 по 30.09.2011 року = 3 840 грн. 2)985 грн. * 2 місяці за період з 01.10 по 30.11.2011 року = 1 970 грн. 3)1004 грн. за грудень 2011 року 4)1073 грн. * 3 за період з 01.01 по 30.03.2012 року = 3 219 грн. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач усно розірвав з відповідачем трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 К3пП України у зв'язку з невиплатою зарплати, а тому позивач вважає, що з відповідача слід стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає суму в розмірі (1073 грн. + 1073 грн.): 2 * 3 = 3 219 грн. Крім того позивач вказує на те, що з відповідача слід стягнути компенсацію втрати частини заробіті плати у зв'язку з порушенням строку її виплати (ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», ч. 5 ст. КУпП) за весь період роботи, починаючи з липня 2011 року по день винесення рішення суду. Крім того на думку позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КПпП України), починаючи з 01.04.2012 року по день фактичного розрахунку. Позивач зазначає у позові, що невиплата зарплати завдала йому моральні страждання, призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути із Закарпатського обласного благодійного фонду «Євреї Закарпаття» на користь [PERSON] 10 033 грн. заборгованості по заробітній платі, 9400,65 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням терміну її виплати, 71 891 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3 219 грн. тримісячного середнього заробітку. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоч був повідомлений про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного висновку. Так, згідно копії трудової книжки, що міститься в матеріалах цивільної справи Наказом № 04-К від 01. 06.2011 року [PERSON] прийнятий на роботу охоронця Закарпатського обласного благодійного фонду «Євреї Закарпаття». 30.03.2012 року позивач звільнений з вказаної роботи за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КзПП України. Позивач вказує на те, що підставою для подачі ним заяви про звільнення за власним бажанням слугувала невиплата відповідачем заробітної плати. Крім того позивач вказує на те, що розмір заробітної плати сторонами не встановлений, що на його дімку є підставою для стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати у розмірі, мінімальної заробітної плати. Згідно із Законом України "Про оплату праці" держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, регулювання фондів оплати праці працівників підприємств-монополістів згідно з переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умови розміру оплати праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. Будь-який трудовий договір між працівником та роботодавцем передбачає, що працівник виконує певну роботу, яка визначена цим договором, а роботодавець забезпечує йому умови праці, необхідні для виконання роботи, та виплачує заробітну плату, розмір якої визначається угодою сторін (ст. 21 Кодексу законів про працю України, далі КЗпП). Однак така угода обмежується державою в частині нижньої межі оплати праці адже чинне законодавство \~не допускає (навіть за взаємною згодою \~працівника та роботодавця) можливості встановлення оплати праці нижче мінімального розміру заробітної плати. \~ Законодавче встановлення розміру мінімальної заробітної плати є важливим дійовим методом державного регулювання заробітної плати, що \~забезпечує її мінімально прийнятну величину та служить базою для \~оплати праці найменш кваліфікованого працівника. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальна заробітна плата визначається законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Офіційне визначення терміну «мінімальна заробітна плата» в Україні законодавчо закріплене у ст. 95 КЗпП та ст. 3 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР (далі\~ Закон № 108). Згідно з вказаними \~правовими нормами мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Відтак, мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Роботодавець не має права встановлювати працівнику заробітну плату у розмірі нижче мінімальної. Статтею ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця перед працівником за затримку розрахунку при звільненні: у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається зі змісту позовної заяви відповідач не оплатив роботу позивача за вказаний період, у зв'язку чим виникла заборгованість в розмірі однієї мінімальної зарплати щомісяця за період з 01.06.2011 року по 30.03.2012 року, і з врахуванням визначених чинним законодавством розмірів мінімальної заробітної плати, що в загальному становить 10\~033 грн.( 960 грн. * 4 місяці за період з 01.06 по 30.09.2011 року = 3 840 грн; 985 грн. * 2 місяці за період з 01.10 по 30.11.2011 року = 1 970 грн; 1004 грн. за грудень 2011 року; 1073 грн. * 3 за період з 01.01 по 30.03.2012 року = 3 219 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітк Виходячи з матеріалів справи розмір середнього місячного заробітку [PERSON] становить 3 219 грн ((1073 грн. + 1073 грн.): 2 * 3 , отже дана сума підлягає виплаті позивачу. Крім того зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідача 71 891 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Такого самого по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалах від 16 травня 2012 року (N 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (N 6-14417св12). З огляду на зазначене суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за затримку розраху при звільненні у відповідності до вимог ст. 117 КПпП України починаючи з 01.04.2012 року по 06.10.2017 рік (9+12+12+12+12+10 =67 місяців; 67*1073 грн.= 71\~891 грн. Вивчивши вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 9400,65 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням терміну її виплати, суд виходить з наступного. У ст. 95 КЗпП зазначено, що заробітна плата підлягає індексації (тобто, підвищенню, яке дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг) у встановленому законодавством порядку. Ця процедура здійснюється відповідно до \~Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ (далі\~ Закон № 1282) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Відповідно до ст. 2 Закону № 1282 обєктом індексації є, зокрема, заробітна плата, отримувана в гривнях, що не має разового характеру. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних демографічних і соціальних груп населення тобто, заробітна плата підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Для індексації оплати праці, як й інших доходів населення, використовується індекс, що характеризує підвищення цін і тарифів на товари та послуги, які купуються не для виробничого споживання. Така індексація проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін, який використовується щомісячно, визначає Державна служба статистики України, що не пізніше 10 числа місяця, який настає за звітним,\~ публікується в офіційних періодичних виданнях. З огляду на надані позивачем письмові докази суд приходить, що вимога щодо стягнення з відповідача 9400,65 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням терміну її виплати є обґрунтованою. У відповідності до ст.60 ч.1 ЦПК України: кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Підсумовуючи вищезазначене, з огляду на те, що позивач довів ті обставини, на які посилається у змісті позовної заяви, нотомість відповідач в судове засідання не зявився, жодних доказів на спростування позовних вимог не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved