Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втравила право користування квартирою. В позовній заяві вказала, що їй на праві приватної власності належить квартира[ADDRESS] в м. Каневі, Черкаської області. 09.04.2005 року вона зареєструвала в своїй квартирі внука - [PERSON]. В червні 2012 року [PERSON] виїхав за межі Черкаської області і до цього часу не повертався за місцем реєстрації, фактично не проживає в квартирі понад один рік, що підтверджується актом мешканців житлового будинку та затвердженого директором КП ЖЕК Шацьких А.І. від 12.12.2014 року. Позивач не може отримати субсидію, так як заважає реєстрація відповідача в квартирі їй доводиться оплачувати за нього комунальні послуги. Просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] в м. Каневі, Черкаської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через оголошення в пресі. Повідомлення про причину неявки в засідання відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з копії свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS] дійсно належить гр. [PERSON], що також підтверджується технічним паспортом. З акту №1392 від 12.12.2014 року (а.с.5) вбачається, що [PERSON], не проживає [ADDRESS] з 15 червня 2012 року по даний час. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у ньому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником, або законом. В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. В п. 53 Правових позицій судової колегії Верховного Суду України висловлених в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997р. роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. В разі, якщо наймач або члени його сім'ї з поважних причин були відсутні понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а у випадку виникнення спору - судом. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинковолодінні відповідно до акту №1392 від 12.12.14 року. Відповідно до ст. ст. 319, 391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх повного задоволення. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» так як вона є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК (а.с.6), а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача [PERSON] судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved