Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, в якій зазначає, що 25 січня 1997 року зареєстровано шлюб між сторонами, від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , які проживають з нею та знаходиться на її утриманні. Через різні характери та погляди на життя спільне життя не складається, сторони не підтримують подружніх стосунків та проживають окремо.Відповідач не надає допомогу на утримання дітей і ухилятися від її надання. Позивач зазначає, що місце проживання дітей має бути визначено за місцем її проживання так як між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини. Вважає, що подальше спільне сімейне життя неможливе, у зв`язку з наведеним позивач просить розірвати шлюб, визначити місце проживання дітей та стягнути аліменти. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлений, заяв, клопотань чи заперечень суду не надав. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала не заперечила проти його задоволення. Положеннями ст. 280 ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд, вислухавши позивача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 25 січня 1997 року, міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Макіївки , між, позивачкою та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, за актовим записом № 108, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] . У зв`язку з укладенням шлюбу, позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка - « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають трьох дітей: малолітнього сина [PERSON] , дата народження [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 21.07.2010, видане Червоногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №402, малолітню доньку [PERSON] , дата народження [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 21.07.2010, видане Червоногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №401, повнолітню доньку [PERSON] дата народження [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.02.1998, видане Червоногвардійським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Макіївки Донецької області, актовий запис №75. Згідно ст. 51 Конституції України «Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка». Згідно із положеннями п, 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. З ч.4 ст. 56, ч. 1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Спільні з Відповідачем неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачем за адресою реєстрації як внутрішньо переміщених осіб: [ADDRESS] та знаходиться на утриманні позивача, що підтверджується копіями довідок ВПО №0000187442', №0000187514, №0000187479 від 24 квітня 2017 року. Сторони не дійшли згоди стосовно того з ким з них в подальшому будуть проживати їхні діти (малолітні діти). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Діти отримають освіту у спеціалізованій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 2 у м. Українка за місцем нашого проживання, що підтверджується довідками від 11.06.2019 року №№202,203. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. 08 жовтня 2019 року висновком Обухівської районної держаної адміністрації, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини комісія рекомендувала доцільність визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] 28.06.2010 року разом з матір`ю, [PERSON] . Враховуючи вік малолітніх [PERSON] та [PERSON] , які на день ухвалення судового рішення не можуть дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання дітей з матір`ю, які фактично проживають з нею, буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття, а відповідно до п. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька та (або) в твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі стст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.91, Держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України 15.0S.2006 N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Так як батько дитини, відповідач по даній справі, в добровільному порядку не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, а вони цього потребують, тому суд з врахування обставин зазначених в ст. 182 СК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача кошти в розмірі 2027 грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 25 червня 2019 року. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, на примирення не погоджуються, тому суд приходить до висновку, що зберегти вказану сім`ю не можливо і вважає за необхідне шлюб розірвати. Згідно Закону України "Про судовий збір" з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.. Враховуючи викладене та

Outcome: approved