Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до Демидівської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно, зокрема позивачі просять: - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 3/10 частини житлового будинку від загальної площі 83,0 квадратних метра, від житлової площі 58,3 квадратних метра та всіх господарських будівель і споруд, що розташовані по [ADDRESS]; - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 3/10 частини житлового будинку від загальної площі 83,0 квадратних метра, від житлової площі 58,3 квадратних метра та всіх господарських будівель і споруд, що розташовані по [ADDRESS]; - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 2/10 частини житлового будинку від загальної площі 83,0 квадратних метра, від житлової площі 58,3 квадратних метра та всіх господарських будівель і споруд, що розташовані по [ADDRESS]; - визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 2/10 частини житлового будинку від загальної площі 83,0 квадратних метра, від житлової площі 58,3 квадратних метра та всіх господарських будівель і споруд, що розташовані по [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали, що 20 жовтня 1960 року на підставі рішення №15 правління колгоспу «Україна» виділило члену колгоспу [PERSON] під забудову житлового будинку земельну ділянку площею 0,05 гектара із земель колгоспного фонду в селі Лішня, Демидівського району, Рівненської області. На підставі цього рішення [PERSON] отримав дозвіл на будівництво та будівельний паспорт. Будівництво житлового будинку [ADDRESS] було закінчено в 1962 році. Згідно з нормами ст.120 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, які були діючими до 16 грудня 1993 року, двір міг мати статус колгоспного за умови, якщо хто-небудь з його членів працював у колгоспі. Відповідно до записів в трудовій книжці [NUMBER], [PERSON] працював в колгоспі «Україна» з 1954 року по 1991 рік. Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Головою колгоспного двору був його засновник і глава сім'ї [PERSON], а членами двору - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв'язку, тобто позивачі. Згідно даних погосподарської книги №1 особовий рахунок [NUMBER] станом на квітень 1991 року в спірному житловому будинку проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх. З огляду на наведене, спірний житловий будинок є майном колгоспного двору і кожен з членів двору набув права власності по 1/5 (або 2/10) частині(и) житлового будинку. Спору між позивачами (членами колгоспного двору) щодо розміру часток не має. [PERSON], як голова колгоспного двору, за життя не отримав свідоцтво про право спільної сумісної власності на житловий будинок та [INFO] помер. Внаслідок смерті відкрилася спадщина, зокрема на належну йому 1/5 (2/10) частину(и) житлового будинку [ADDRESS]. Спадкодавець [PERSON] заповіту не залишив, а тому позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом, що спадщину прийняли. 21 січня 2014 року приватний нотаріус Демидівського нотаріального округу [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Право власності позивачів на частку в спільному майні та право спадкоємців на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. В зв'язку з цим позивачі змушені звернутись до суду з даною позовною заявою. Позивачі звернулися до суду з заявами, в яких просили суд розглянути справу без їхньої участі. Позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача голова Демидівської селищної ради Яремчук М.О. не з'явився на розгляд справи. Однак, направив на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без участі представника селищної ради. Крім того, зазначив, що позовні вимоги визнає повністю та просить задовольнити їх в повному обсязі. Взявши до уваги письмові заяви позивачів про підтримання позовних вимог, заяву відповідача про визнання позову, повно, всебічно та об'єктивно оцінивши подані докази у їх сукупності, суд встановив, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Згідно зі ст.ст.112, 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, а також жилий будинок. Судом досліджено як доказ по справі, письмову довідку №7 від 10.01.2014 року Демидівської селищної Ради Рівненської області (а.с.16). Встановлено, що згідно погосподарської книги №1, яка знаходиться у Демидівський селищній Раді, станом на 1991-1995 роки суспільна група господарства з особовим рахунком [NUMBER] в [ADDRESS] є колгоспний двір, головою якого був [PERSON]. Відповідно до змісту ст.121 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року майном колгоспного двору користувалися всі члени двору на правах спільної сумісної власності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року (до введення в дію Закону України «Про власність»), мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до довідки Демидівської селищної ради від 10.01.2014 року №7 в склад сім'ї [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS] станом на квітень 1991 року входили слідуючі особи: [PERSON] - [INFO], дружина; [PERSON] - [INFO], зять; [PERSON] - [INFO], дочка; [PERSON] - [INFO], внучка (а.с.16). Відповідно до записів трудової книжки колгоспника [NUMBER], [PERSON] працював в колгоспі «Україна» з 1954 року по 1991 рік /а.с.18/. Згідно рішення №15 правління колгоспу «Україна» від 20 жовтня 1960 року, [PERSON], як члену колгоспу, виділено під забудову житлового будинку земельну ділянку площею 0,05 гектара із земель колгоспного фонду в селі Лішня, Демидівського району, Рівненської області. На підставі даного рішення [PERSON] отримав дозвіл на будівництво та вироблення будівельного паспорта (а.с.17). Вважаючи на досліджені докази, суд дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є майном колгоспного двору і кожен з його членів набув права власності на нього в розмірі 1/5 (або 2/10) його частини станом на 15 квітня 1991 року. Крім того, судом встановлено, що спору між позивачами (членами колгоспного двору) щодо розміру їхніх часток немає, а також не встановлено фактичних обставин, які б стверджували про те, що позивачі втратили своє право на частки в колгоспному дворі. [INFO] громадянин [PERSON] помер /а.с.13/. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема на належну йому 1/5 (2/10) частину житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). За життя [PERSON] не залишав заповіту на випадок своєї смерті. Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] №01-16/84 від 01.04.2014 року, єдиними спадкоємцями за законом, які звернулися про прийняття спадщини є його дружина [PERSON] та дочка [PERSON]. У відповідності до свідоцтва про одруження серії [NUMBER],свідоцтва про одруження серії [NUMBER] та свідоцтво про народження серії [NUMBER] позивачі [PERSON] та [PERSON] є відповідно дружиною та дочкою померлого [PERSON] /а.с.8, 10, 11/. Норми ст.ст.1258, 1261 Цивільного кодексу України вказують на те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово і у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. Статтею 1226 ЦК встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі ст.1296 Цивільного кодексу України та глави 10 п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом №296/5 Мінюсту від 22.02.2012 року), видача свідоцтва про право на спадщину на майно та (або) видача свідоцтва про право на частку в спільному майні проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. [PERSON], як голова колгоспного двору, за життя не отримав свідоцтво про право спільної сумісної власності на вищевказаний житловий будинок. У зв'язку з цим, 21 січня 2014 року приватний нотаріус Демидівського нотаріального округу [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок /а.с.21/ . Відповідно до ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності позивачів на частку в спільному майні та право спадкоємців на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 Цивільного кодексу України). На підставі викладеного,

Outcome: approved