Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи: [PERSON], служба у справах дітей Купянської районної державної адміністрації, Куп'янський РВ ГУ ДМС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він володіє 63/100 правом приватної власності на будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Кіндрашівка, вул. Ярова, будинок №7. Інші 37/100 частини спірного житлового будинку належать [PERSON]. Разом з позивачем в даному будинку зареєстровані але не проживають її невістка [PERSON] та онук [PERSON] Сімейні відносини між його сином та невісткою погіршилися у звязку з чим, невістка забрала онука та поїхала до іншого місця мешкання. На даний час шлюб між сином позивача та відповідачем [PERSON] розірвано. Відповідач забрала всі свої речі та з червня 2011 року не мешкає за вказаною адресою. Всі комунальні платежі, які нараховуються на відповідача сплачує позивач самостійно, крім того у звязку з реєстрацією відповідача позивач не меже отримати субсидію. У звязку з викладеним позивач був вимушений звернутися до суду з позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та її сина [PERSON] у його будинку. У судове засідання позивач не зявився, його представник за довіреністю надав до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила справу розглядати у її відсутності. Представник третьої особи: Купянського районного відділу ГУ ДМС України в Харківській області, в судове засідання не зявився, надав до суду заяву в якій просив справу розглянути у його відсутність, при розгляді справи покладався на розсуд суду. Третя особа: [PERSON], та представник третьої особи: служби у справах дітей Купянської районної державної адміністрації в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надали. Вивчивши матеріали справи та додані до них документи, судом були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу [PERSON] належить право власності на 63/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Кіндрашівка, вул. Ярова, будинок №7 (а.с. 4-5). 37/100 частин житлового будинку розташованого за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Кіндрашівка, вул. Ярова, будинок №7 належить [PERSON], що підтверджується ксерокопією договору дарування частини житлового будинку від 18 листопада 2004 року (а.с. 6). Право власності на спірний будинок також підтверджується довідкою №588 від 27 листопада 2015 року наданою з БТІ про реєстрацію права власності, де зазначено, що право власності на будинок розташований за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Кіндрашівка, вул. Ярова, будинок №7 зареєстровано за [PERSON] 37/100 частки та [PERSON] 63/100 частки будинку (а.с. 26). Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців, тобто з цього виходить, що в разі якщо особа протягом шести місяців, без поважних причин не проживає в житловому будинку, то суд згідно зі ст. 72 ЖК України, може визнати таку особу втратившою право користування житловим приміщенням. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] у 2011 році виповнилося 3 роки і він повинен мешкати разом з матірю, на даний час за місцем реєстрації не мешкає у звязку з чим суд дійшов висновку, що він покинув місце реєстрації разом зі своєю матірю і не мешкає у спірній квартирі понад встановлений законодавством строк. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] та її неповнолітній син прописані у спірному будинку №7 в с. Кіндрашівка, однак з червня 2011 року за даною адресою не проживають, тобто, добровільно залишили займане приміщення. Докази поважності причин не проживання у спірному приміщенні, у порушенні ст. 60 ЦПК України, відповідачем до суду надані не були. Крім того відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі зазначивши про це у своїй заяві. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що наявність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, а також те, що відповідач за комунальні послуги не платить, у будинку №7 не проживає, враховуючи думку відповідача, яка не заперечувала проти задоволення позову, а також те, що визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку №7 по вул. Яровій, необхідне позивачу для оформлення субсидії, у звязку з чим суд задовольняє позовні вимоги позивача.

Outcome: approved