Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] відшкодування шкоди, завданої невиконанням договору в сумі 897 грн. 60 коп. та 24286 грн. 24 коп. (еквівалентно 808,73 євро) та неустойку в сумі 1000 євро, що еквівалентно 30030,10 грн. В обґрунтування своїх вимог вказував, що 9 червня 2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір № 0906/01 підряду, згідно з яким останній зобовязався виконати на обєктів Литовської [PERSON] зварювальні роботи. Строк дії договору 7 червня 2016 року 6 червня 2017 року. Однак, в порушення умов договору [PERSON] самовільно залишив місце виконання робіт і фактично в односторонньому порядку розірвав договір. На забезпечення виконання договору позивач поніс витрати: оформлення візи, страховка, проїзд, проживання, аванс, спецодяг тощо в зазначених сумах. Тому через одностороннє протиправне порушення відповідачем умов договору просив стягнути з нього вказані понесені збитки та неустойку в сумі 1000 євро, стягнення якої було передбачено сьомим абзацом розділу «Відповідальність» договору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, вказуючи, що він був вимушений залишити роботу, через те, що у нього була домовленість про іншу роботу, а підписавши договір з позивачем не читав його і не знав про строк його виконання. Крім того представник відповідача зазначав, що є також безпідставною вимога про стягнення неустойки через недоведеність. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 9 червня 2016 року між OU «Euromarin Groupp» (далі ТОВ «Євромарін Групп») та [PERSON], який на той час був приватним підприємцем, був укладений договір про виконання робіт. Місце укладення договору [PERSON], м. Таллінн. Відповідно до розділу «Предмет договору» [PERSON] прийняв на себе зобовязання по виконанню зварювальних робіт з виготовлення виробничих котушок для нафтової промисловості на обєкті: вул. Прамонес 17, LT-94102 Клайпеда, Литва, фірма «Advantec Lithuania», а також монтаж трубопроводів. Строк дії договору з 7 червня 2016 року по 6 червня 2017 року і його дія починається з моменту підписання. Розділом «Відповідальність» договору передбачено, що у випадку порушення його умов винна сторона несе відповідальність, визначену договором або чинним законодавством [PERSON]. У разі порушення виконавцем, тобто [PERSON] умов договору він зобовязувався компенсувати замовнику всі, повязані з цим прямі та непрямі витрати. Також, за умовами цього ж розділу договору, виконавець [PERSON]В зобовязувався сплати замовнику штраф в розмірі 1000 євро у разі невиконання договору. Відповідно до ст. 410 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Також згідно зі статтею 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до договору між Україною та Естонською [PERSON] про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, ратифікованого Законом України № 450/95-ВР від 22 листопада 1995 року (далі Договір між Україною та Естонією). Згідно зі ст. 1 цього Договору громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території другої Договірної Сторони стосовно своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Це відноситься також і до юридичних осіб, які створені відповідно до законодавства однієї з Договірних Сторін. Відповідно до ст. 2 Договору між Україною та Естонією громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися до суду, прокуратури, нотаріату (які надалі іменуються "установами юстиції") та в інші установи другої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та кримінальні справи, можуть виступати в них, порушувати клопотання, подавати позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Згідно зі статтею 21 цього ж Договору якщо даний Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні справи, якщо відповідач має на її території місце проживання. Також статтею 32 цього Договору передбачено, що форма угоди визначається законодавством місця її укладення. Відповідно до пункту 2 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі Закон) суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, в тому числі і у випадках якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місце знаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача. Відповідно до статті 2 Закону він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, в тому числі: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Відповідно до статті 3 Закону якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. Статтею 4 Закону визначено, що право, що підлягає застосуванню до приватно-правових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами. Визначене згідно з частиною першою цієї статті право, як виняток, не застосовується, якщо за всіма обставинами правовідносини мають незначний зв'язок з визначеним правом і мають більш тісний зв'язок з іншим правом. Це положення не застосовується, якщо сторони (сторона) здійснили вибір права відповідно до частини першої цієї статті. Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню. Визначення права, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин на підставі колізійних норм, не здійснюється, якщо міжнародним договором України передбачено застосування до відповідних відносин матеріально-правових норм. Також, в статті 5 Закону передбачено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим. Вибір права або зміна раніше обраного права можуть бути здійснені учасниками правовідносин у будь-який час, зокрема, при вчиненні правочину, на різних стадіях його виконання тощо. Вибір права або зміна раніше обраного права, які зроблені після вчинення правочину, мають зворотну дію і є дійсними з моменту вчинення правочину, але не можуть: 1) бути підставою для визнання правочину недійсним у зв'язку з недодержанням його форми; 2) обмежити чи порушити права, які набули треті особи до моменту вибору права або зміни раніше обраного права. Вибір права не здійснюється, якщо відсутній іноземний елемент у правовідносинах. Статтею 6 Закону визначено, що застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. Застосування норми права іноземної держави не може бути обмежене лише на тій підставі, що ця норма належить до публічного права. Також статтями 31 та 32 Закону визначено, що якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання або місцезнаходження сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором. Форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місце знаходження. Згідно зі статтею 33 Закону дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину. В статтях 43 та 44 Закону вказано, що сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. У разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є і підрядник - за договором підряду (п. 7). Однак правом, з яким договір найбільш тісно пов'язаний, вважається: 1) щодо договору про нерухоме майно - право держави, у якій це майно знаходиться, а якщо таке майно підлягає реєстрації, - право держави, де здійснена реєстрація; 2) щодо договорів про спільну діяльність або виконання робіт - право держави, у якій провадиться така діяльність або створюються передбачені договором результати; 3) щодо договору, укладеного на аукціоні, за конкурсом або на біржі, - право держави, у якій проводяться аукціон, конкурс або знаходиться біржа. Як вже було зазначено, сторони домовилися в договорі про виконання робіт від 9 червня 2016 року, у випадку порушення умов цього договору його сторона несе відповідальність, визначену цим договором або чинним законодавством [PERSON]. Договірні відносини в [PERSON] врегульовано Зобовязально-правовим законом Естонської [PERSON] від 26 вересня 2001 року (в редакції на 1 липня 2016 року) (далі Зобовязально-правовий закон). Відповідно до ст. 3 Зобовязально-правового закону договір є обовязковим для виконання його сторонами. За ст. 13 цього Закону договір може бути розірвано за згодою сторін або з інших визначених законом або договором підстав. Згідно зі ст. 23 Зобовязально-правового закону обовязки сторін можуть визначатися договором або встановлюватися законом. Зобовязання має бути виконане відповідно до договору або закону. При виконанні зобовязання слід керуватися принципами сумлінності і розумності з урахуванням звичаїв і практики. Зобовязання вважається належно виконаним, якщо воно виконано перед уповноваженою приймати виконання особою своєчасно. В потрібному місці і належним чином (ст. 76 Зобовязально-правового закону). Також, відповідно до ст. 85 Зобовязально-правового закону зобовязання повинно бути виконано у визначеному законом або договором місці. Згідно з умовами договору від 9 червня 2016 року, укладеного між сторонами, місцем виконання робіт є обєкт в Литовській [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 100, 103 Зобовязально-правового закону порушення зобовязання вважається невиконанням або неналежне виконання зобовязання; а боржник несе відповідальність за порушення зобовязання. У разі порушення боржником зобовязання кредитор може предявити боржникові одночасно з вимогою про виконання зобовязання або замість цього вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням зобовязання. При цьому кредитор може: вимагати виконання зобовязання, відмовитися від виконання заборгованості зобовязання, вимагати відшкодування шкоди, відступити від договору або відмовитися від його виконання, знизити ціну, вимагати сплату пені в разі затримки виконання грошового зобовязання. Відповідач не заперечував, що залишив місце виконання робіт, однак вказував, що це відбулося з поважних причин, оскільки у нього були інші зобовязання. Однак суд не може прийняти це пояснення як обґрунтовані, оскільки вони суперечать вищезазначеним нормам та суперечать укладеному з відповідачем договору. До того ж ним не було це підтверджено доказами, та не було підтверджено доказами, що договір він уклав з порушенням його прав і не читаючи. Відповідно до положень статей 115 та 128 Зобовязально-правового закону у випадку порушення боржником зобовязання кредитор може предявити боржникові вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням зобовязання, яка може бути майнової і немайновою. Майновою шкодою є в першу чергу прямий майновий збиток і упущена вигода. Пряма шкода включає в себе також розумні витрати, понесені або ті, що виникнуть у майбутньому в звязку з заподіянням шкоди, в тому числі розумні витрати на запобігання або зменшення шкоди та отримання відшкодування, включаючи витрати на встановлення розміру шкоди та предявлення вимог, повязаних з відшкодуванням шкоди. Згідно з наданих доказів, ТОВ «Євромарін Групп» понесло витрати, повязані з виконанням та забезпеченням виконання договору [PERSON], а саме: послуги візового центру - 430 грн., страховка 334 грн., проїзд від м. Миколаєва до м. Києва 133 грн. 60 коп. що всього витрати в національній валюті України складають 897 грн. 60 коп., а також витрати в іноземній валюті, а саме: віза до [PERSON] 35 євро, комісія за візовий платіж 0,16 євро, проїзд від м. Клайпеда до м. Каунас 9,8 євро, проїзд автобусом від м. Київ до м. Рига 55,65 євро, проїзд автобусом від м. Рига до м. Клайпеда 15,90 євро, готелі та проживання всього 211,22 євро, проїзний та його поповнення 34,19 євро, спецодяг 67,10 євро, аванс за роботу 379,71 євро, що загалом складає 808,73 євро. Це еквівалентно за курсом Національного Банку України станом на 8 вересня 2016 року 24286 грн. 24 коп. Виходячи зі встановлених в судовому засідання обставин суд вважає доведеним невиконання відповідачем укладеного з ТОВ «Євромарін Групп» договору і обґрунтованими вимоги по стягнення вищезазначених сум, понесених цим підприємством. Також, виходячи з умов укладеного договору та викладених вище положень Закону України «Про міжнародне приватне право» та Зобовязально-правового закону Естонської [PERSON], в наслідок одностороннього невиконання [PERSON] умов договору, вимоги позивача про стягнення неустойки у виді штрафу в сумі 1000 євро також є обґрунтованими, що в перерахунку на національну валюту України складає, за курсом Національного банку України на ту ж дату, 30030,10 грн. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, у разі задоволення позову, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем, тобто в даному випадку судовий збір в сумі 1378 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved