Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграріс 2012», третя особа Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, про визнання договору оренди землі недійсним, в позові посилається на те, що 26 січня 2010 року між Приватним підприємством «Світточ» та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,1000 га., яка розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий номер 2322187200:01:002:0117, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір оренди земельної ділянки укладено на пять років та зареєстрований у відділі Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 квітня 2012 року за № 232210004001532. У листопаді 2015 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції з відповідною заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка була прийнята реєстратором за реєстраційним номером 14332883. 19.11.2015 року рішенням реєстратора було відмовлено у державній реєстрації договору оренди від 26 січня 2010 року, оскільки заявлене право вже зареєстроване. Стало відомо, що 30.06.2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аграріс 2012» укладений договір оренди земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 5,1000 га., кадастровий номер 2322187200:01:002:0117, яка передана у орендне користування позивачу, відповідно до договору оренди від 26 січня 2010 року та який пройшов державну реєстрацію згідно до діючого на той час законодавства України.Спірна земельна ділянка з моменту укладення договору між ПП «Світточ» та [PERSON] не вибувала з користування позивача, який на даний час продовжує використовувати за призначенням. Відповідач ТОВ "Аграріс 2012" не отримували спірну земельну ділянку згідно до оскаржуваного договору оренди землі у фактичне користування від відповідача [PERSON], а тому враховуючи вищевикладене, позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, не зважаючи на те, що своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких пояснень або заперечень по суті позову не надав. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Аграріс 2012» заперечував проти позовних вимог. Третя особа Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції Запорізької області свого представника до суду не направила. Будь-яких заперечень проти позову або пояснень стосовно суті позовних вимог до суду на надала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ПП «Світточ» є таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. В матеріалах справи міститься копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 499553 від 27 липня 2009 року, відповідно до якого відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 5,1000 га., розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий номер: 2322187200:01:002:0117, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно до договору оренди землі від 26 січня 2010 року укладеного між позивачем ПП «Світточ» та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди землі, предметом якого була вказана вище земельна ділянка 5,1000 га., яка розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Вказаний договір укладено на пять років та зареєстровано у відділі Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, який діяв на момент укладення вищевказаного договору та зареєстрований у відділі Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.04.2012 року за № 232210004001532, тому термін дії цього договору закінчується лише у 2017 році. Згідно до акту прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) від 26 січня 2010 року вбачається, що відповідач [PERSON] передав, а позивач ПП «Світточ» прийняв земельну ділянку площею 5,1000 га., яка розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Згідно рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області від 19.11. 2015 року, яким позивачу ПП «Світточ» було відмовлено в реєстрації речового права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322187200:01:002:0117, розташованої на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області в звязку з тим, що таке право вже зареєстровано. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 57898319 від 21.04.2016 року встановлено, що 03.09.2014 року державним реєстратором [PERSON] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аграріс 2012» було зареєстровано право оренди земельної ділянки яка належить відповідачу [PERSON], площею 5,1000 га., розташованої на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області з кадастровим номером 2322187200:01:002:0117. Вказане речове право виникло у ТОВ «Аграріс 2012» на підставі договору оренди землі від 30 червня 2014 року, який укладений між відповідачами, що було підтверджено у судових засіданнях, а також підтверджено оригіналами наданими для огляду представником відповідача ТОВ «Аграріс 2012» та копією наданою на адресу суду Запорізьким районним управлінням юстиції Запорізької області на виконання ухвали суду про витребування доказів. Відповідно до копії договору оренди землі від 30 червня 2014 року, який укладений між відповідачами його предметом є передача відповідачем [PERSON] на пять років в оренду відповідачу ТОВ «Аграріс 2012» земельної ділянки площею 5,1000 га., що розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області та має кадастровий номер 2322187200:01:002:0117. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору оренди), договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права. Порядок державної реєстрації договорів оренди землі затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, а відповідно до Указу Президента України № 134/2003 від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який в силу ст. 106 Конституції України є обовязковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельним ресурсам покладено обовязок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок. Не зареєстрований у встановленому законом порядку договір не є укладеним. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. З матеріалів справи вбачається, що договір оренди земельної ділянки від 26 січня 2010 року укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію передбачену діючим на той час законодавством України, [PERSON] мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладання договору оренди з ПП «Світточ». Оскільки цей договір оренди не визнано недійсним, не розірвано і не припинено, а термін його дії закінчується лише у 2017 року, тому він вважається чинним на час розгляду зазначеної справи. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 6 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди), а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди, відповідно до ч. 2 ст. 15 цього Закону. Відповідна правова позиція щодо визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними вказана у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року по справі № 6-104ц11 та у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2012 року по справі № 6-7цс12 за позовами власників земельних ділянок до ТОВ «Яромир-Агро», які мотивовані тим, що ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є, відповідно до ч. 2 цієї ж статті, підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним. Вказані постанови Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобовязані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України. Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобовязаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. В порушення вказаного обовязку відповідач [PERSON] уклав договір оренди земельної ділянки, яка на той момент вже була обєктом права оренди іншої особи. Суд констатує, що вказаними діями відповідачів було порушено право позивача самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, яке передбачене абз.1 ч. 1 ст. 25 Закону та ст. 93 Земельного кодексу України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки від 30 червня 2014 року, укладений відповідачами [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аграріс 2012» є таким, що порушує вказане право позивача на користування земельною ділянкою; суперечить нормам Цивільного та Земельного кодексів України, а також Закону України «Про оренду землі» в частині забезпечення принципів непорушності, правомірності та обовязковості договорів оренди землі, які укладені з дотриманням необхідних вимог. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачами [PERSON] та ТОВ «Аграріс 2012» при укладенні договору від 30 червня 2014 року було не дотримано вимоги статті 203 Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вказані норми по відношенню до захисту прав користувачів земельних ділянок конкретизовані в статті 152 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 2 вказаної статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, з-поміж іншого, шляхом визнання угоди недійсною п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про повну обґрунтованість позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved