Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 27.08.1998 року [PERSON] у м.Горлівка на Горлівській універсальній товарній біржі «Лівіалія» уклав з [PERSON] договір №34/98 купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . На момент укладання зазначеного вище договору у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час виникнення правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Саме з цих підстав вказаний вище договір було прийнято в БТІ у якості правовстановлюючого документу, та покупцем зареєстроване право приватної власності. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначений будинок. Єдиним спадкоємцем за заповітом є позивач, який у встановленому порядку звернувся до нотаріальної контори Торецького міського нотаріального округу Донецької області за оформленням спадщини, але в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, оформлені відповідно до чинного законодавства, що підтверджують належність майна спадкодавцеві. Окрім як за рішенням суду оформити своє право на житловий будинок позивач можливості не має, що стало приводом для звернення останнього до суду за захистом порушених прав. Позивач надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає. Заперечень щодо ухвалення судом заочного рішення не представив. Відповідач до судового засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений шляхом опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик, відповідно до ст.11 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». З огляду на наведене, відповідно до ст.280 ЦПК України, суд дійшов до висновку щодо наявності правових підстав для ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: на підставі договору купівлі-продажу будинку №34/98 , зареєстрованого на Горлівській товарній біржі «Лівіалія» 27.08.1998 року, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Згідно п.п.2,11 контракту, об`єкт нерухомості належить Продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Нємиш Н.В. Дзержинської держаної нотаріальної контори 13.08.1996 року, реєстровий №2-2447, та підлягає реєстрації в Бюро технічної інвентаризації (а.с.7). Як вбачається з наявного в матеріалах справи реєстраційного посвідчення, право власності на згаданий вище житловий будинок 07.09.1998 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська в реєстровій книзі за №2520/16 (а.с.8). Характеристики об`єкту нерухомості зафіксовані в технічному паспорті, що виданий ТОВ «Проектне бюро «Геобудресурс» 27.12.2016 року (а.с.9-11). Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації м.Торецька» Торецької міської ради №127/б від 16.07.2020 року, станом на 31.12.2012 року житловий будинок на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованому на Горлівській універсальній Біржі «Лівіалія» від 27.08.1998 року за №34/98. Інформація про реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно міститься у реєстраційній книзі №16, стор.175 під №2523 від 07.08.1998 року (а.с.12). Відповідно до інформації, наданої Торецькою міською військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, згідно рішення Північної селищної ради від 26.07.2016 року №6-69-10, адміністративну назва вулиці «Крупська» на території Північної селищної ради було змінено на вулицю «Надії» (а.с.108-115). Відповідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.01.2020 року, виданого виконавчий органом Північної селищної ради м.Торецька Донецької області, [PERSON] помер [INFO] (а.с.13). Відповідно до заповіту від 02.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №5635, посвідченого приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального державного округу Донецької області Рижковим О.О., [PERSON] заповів [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с.14). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.07.2020 року №552/02-31,винесеної приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального державного округу Донецької області Рижковим О.О., [PERSON] в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, оформлені відповідно до чинного законодавства, що підтверджують належність майна спадкодавцеві (а.с15). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання прав. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, передбаченому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Абзацом четвертим ст.55 Конституції України передбачено, що кожному надається право будь яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу, відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15. У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини (укладення біржового контракту) виникли в березні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст.224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч.1 ст.227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР, в свою чергу, була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Так, частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно з ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Таким чином, на час укладання позивачем біржового контракту, в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, зокрема, мала місце колізія норми ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст.277 ЦК Української PCP 1963 року. Відповідно до абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку необхідно зауважити, що спеціалізований Закон України ''Про товарну біржу" був прийнятий в 1991 року, тоді як Цивільний кодекс на момент укладання біржового контракту діяв з 1963 року. Таким чином, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає за доцільне застосовувати положення ст.15 Закону України „Про товарну біржу", як нормативного акту, прийнятого пізніше. Важливо зауважити також, що дійсність біржового контракту не оспорювалась (докази зворотного у суду відсутні), доказів невизнання біржового контракту іншою особою суду також не представлено. Згідно інформаційної довідки №263570502 від 29.06.2021 року на запит суду, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна, з державного реєстру іпотек - відсутні (а.с.100). За наведених обставин, суд приходить до висновку, що представлені докази підтверджують факт набуття [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] зі всіма надвірними будівлями та спорудами. В свою чергу, за ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Окрім того, відповідно до ст.1222,1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 наведеної норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.ст.1217,1218,1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування має особа, визначена у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з відповідями приватного нотаріусу Торецького міського нотаріального державного округу Донецької області Рижкова О.О. від 13.01.2021 року №17/01-09, від 20.04.2021 року №368/01-16, після смерті [PERSON] за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернувся [PERSON] , копія спадкової справи №222/2020 від 12.06.2020 року надіслана суду для долучення до матеріалів справи. Згідно наявної в матеріалах спадкової справи довідки виконавчого органу Північної селищної ради від 10.06.2020 року №02-33/1255, станом на момент смерті спадкодавця - [PERSON] , що помер [INFO] , разом з померлим за адресою: [ADDRESS] проживав лише його зять - [PERSON] (позивач у справі) (а.с.33-36, 74-88). Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлого [PERSON] . Наявність інших спадкоємців (у тому числі за законом) судом не встановлено. За наведених обставин, у інший спосіб, крім як за рішенням суду, [PERSON] , який є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , не може реалізувати своє право на прийняття спадщини та визнання за ним права власності, в порядку спадкування, на вищезазначений будинок. Відповідності до ст.ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову, судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved