Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, встановлення факту приналежності правовстановлюючого документу та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, посилаючись на те, що 18.08.1997 року померла [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме земельна частка (пай), площею 9,93 умовних кадастрових гектарів, розташована на території КСП «Жовтень» с. Царедарівка Лозівського району Харківської області. Вказана земельна ділянка належала померлій на підставі розпорядження Лозівської РДА від 16.04.1997 року, був отриманий Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0221526, виданий на імя [PERSON] Спадкоємців будь-якої черги ні по закону, ні по заповіту не має. Однак їй відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини, оскільки не доведено наявність відповідних відносин зі спадкодавцем. Через хвороби [PERSON] потребувала сторонньої допомоги, тому вона взяла на себе відповідальність по догляду за нею, упродовж 7 років, з 1990 року, вона забезпечувала її усім необхідним, у тому числі ліками, брала на себе усі витрати повязані з побутом до самої її смерті. Проживаючи однією сімєю вони вели спільний побут. Крім того, в поданих документах нотаріусом виявлені розбіжності в документах, а саме: згідно актового запису про смерть імя спадкодавця вказано як «Носенко Євфросинія Олексіївна», тоді як у сертифікаті на право на земельну частку (пай) імя померлої зазначено «Носенко Єфросинія Олексіївна». Вищевказана розбіжність у сертифікаті на право на земельну частку (пай) є очевидною технічною опискою. Крім цього, позивач просить звільнити її від сплати судового збору в звязку з важким матеріальним становищем. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надіслала до суду телефонограму про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача [PERSON] старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав до суду лист, в якому просить розглядати справу за відсутності представника, заперечень не має, позов визнають в повному обсязі. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією запису акту про смерть, що 10 серпня 1997 року в с. Полтавське Лозівського району Харківської області, у віці 85 років, померла [PERSON], [INFO], про що 20 серпня 1997 року зроблено відповідний актовий запис № 17, копія видана Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 07.04.2018 року. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із права на земельну частку (пай) площею 9,93 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території КСП «Жовтень» с. Царедарівка Лозівського району Харківської області, на яку померла мала право на підставі сертифіката на право приватної власності на земельну частку(пай) серії ХР № 0221526. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Спадкоємці першої, другої та третьої черги за законом відсутні. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В поданій до суду позовній заяві [PERSON] пояснила, що з 1990 року протягом семи років і до дня її смерті спільно проживала зі спадкодавцем [PERSON], оскільки остання близьких родичів не мала та через хвороби, які спричинили неможливість спадкодавця забезпечити власне існування, потребував стороннього догляду та допомоги. Вказані обставини підтвердили суду, наданими письмовими поясненнями, свідка [PERSON], з яких вбачається, що за місцем проживання позивача з 1990 року мешкала [PERSON], яка через хвороби потребувала стороннього догляду та допомоги. [PERSON] забезпечувала її ліками, взяла на себе всі витрати повязані з побутом до самої смерті [PERSON] У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком. Даних про яку-небудь зацікавленість свідка в результаті розгляду справи немає, його покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Встановлення даного факту необхідно для оформлення спадщини, так як у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини». Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживала з [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила 18 серпня 1997 року. Відтак позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], та такою, що постійно проживала разом із нею, на час відкриття спадщини. Разом з тим, згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 1037/02-31 від 02 липня 2018 року, виданою в.о.державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла 18 серпня 1997 року, у звязку з тим, що відсутні документи, які підтверджують факт проживання спадкоємця із спадкодавцем, крім того, виявлено розбіжність у написанні імені спадкодавця у запису акту про смерть та у сертифікаті про право на земельну частку (пай). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] має право на земельну ділянку (пай) площею 9,93 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території КСП «Жовтень» с. Царедарівка Лозівського району Харківської області, що підтверджується копією Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ХР № 0221526, виданого на імя [PERSON]. Однак у вищевказаному Сертифікату на право на земельну частку (пай) її імя зазначено як «Єфросинія» замість вірного «Євфросинія». Вказана помилка не дає можливості заявнику отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Як вбачається з запису акту про смерть № 17, складеного 20.08.1997 року [PERSON] сільською радою Лозівського району Харківської області, імя померлої - «Євфросинія». Встановлення цього факту тягне для заявника юридичні наслідки, а саме отримання свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення вимоги [PERSON] про встановлення факту належності [PERSON] правовстановлюючого документу - Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ХР № 0221526. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно із ст.ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право на спадкове майно (земельну частку(пай), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд покладає сплату судового забору на позивача.

Outcome: approved