Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] ( [PERSON] ) пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 17 квітня 2018 року у Миронівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що від шлюбу дітей немає. Її спільне життя із відповідачем не склалося. Внаслідок різних характерів та поглядів на шлюб та сім`ю, вони не знаходять спільної мови, між ними втрачено почуття любові, що призвело до того, що із серпня 2020 року вона та відповідач проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Покликаючись на те, що шлюб існує лише формально, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, просить шлюб розірвати. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, її представник - адвокат Ткаченко С.О. попередньо направив на електронну адресу суду заяву від 02 серпня 2021 року про розгляд справи за йогта позивачки відсутності. Вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. При цьому, суд не приймає до уваги заяву від 02 серпня 2021 року, яка надійшла до суду засобами поштового зв`язку та зареєстрована у суді 05 серпня 2021 року, у якій зазначено клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та визнання позову. Суд звертає увагу, що відправником вказаної заяви зазначено [PERSON] , місце проживання та адреса відправника якого - [ADDRESS] . Однак, згідно відбитка поштового штемпеля на конверті, вказана заява відправлена із поштового відділення м. Миронівка, Київської області, що є адресою місця проживання позивачки та її представника. За вказаних обставин, у суду відсутні докази на підтвердження того, що дана заява підписана та направлена відповідачем [PERSON] та відповідає його волевиявленню. Разом із тим, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За вказаних обставин суд приходить до переконання про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 17 квітня 2018 року, про що складено актовий запис №13 Миронівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, яким 17 квітня 2018 року видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін дітей немає. Спільне життя не склалося. Внаслідок різних характерів та поглядів на шлюб та сім`ю, між сторонами виникають непорозуміння, що призвело до того, що із серпня 2020 року вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Як убачається із наявної у матеріалах цивільної справи копії паспорта позивачки № [NUMBER] та свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 17 квітня 2018 року Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області позивачка [PERSON] є громадянкою Естонської Республіки. Частиною 1 статті 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що право, яке підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про міжнародне приватне право», право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. На час розгляду даної справи судом - це норми ст.ст.27,28 ЦПК України в новій редакції 2017 року. Приймаючи до уваги те, що шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено на території України, а також те, що позивачка, яка є громадянкою Естонської Республіки, проживає на території України, а відповідач є громадянином України, останнім зареєстрованим місцем проживання якого є [ADDRESS] , спір підлягає вирішенню відповідно до законодавства України. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Натомість позивачкою зазначено, що перебування у шлюбі суперечить її інтересам. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивачки, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позов [PERSON] - до задоволення. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved