Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 06 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що від стосунків з відповідачем в них народився син - [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами укладено не було, намірів створити сім'ю вони не мали. З самого народження сина відповідач не цікавився його життям, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Усі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Вона жодного разу не перешкоджала відповідачу бачитись з сином, однак він не проявляє бажання у спілкуванні з дитиною. Син знаходиться на повному її утриманні, вона створила належні умови для проживання, та його розвитку, батько жодного разу сина не відвідував, відомості про його місце знаходження чи проживання відсутні. Вищевикладені обставини стали підставою звернення з даним позовом до суду. Позивач у судове засідання не з'явилася, від її представника надійшла заява з проханням слухати справу за її та позивача відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений належним чином. Судова повістка надсилалась йому за його зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області - Гнєдашова Н.Г. у судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, просила долучити до матеріалів справи висновок органу опіки затверджений рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 28.02.2019 року № 39/19, відповідно до якого орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області вважає на сьогодні неможливим підтримати позовну заяву [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Новокодацької районної ради у м. Дніпрі у судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності. За таких обставин суд на підставі ч. 4 ст. 280 ЦПК України розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи позивача, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. При судовому розгляді встановлено наступне. Від фактичних відносин між [PERSON] та [PERSON] у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 червня 2015 року, відповідно до якого батьком малолітнього [PERSON] вказаний відповідач по справі - [PERSON] /а.с.9/. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жеребкування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав слід впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно п. 16 вказаної постанови, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до копії довідки голови квартального комітету № 66 від 10.07.2018 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом із сином [PERSON]. Батько дитини [PERSON] з ними не проживає, участі у вихованні дитини не приймає /а.с.6/. Згідно із копією довідки № 106 від 09.07.2018 року, [PERSON], [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад № 30 «Світлячок» комбінованого типу Мелітопольської міської ради Запорізької області з 02.11.2017 року. На протязі перебування дитини у дошкільному закладі батько [PERSON] до закладу не приходив, питаннями виховання, розвитку, догляду та оплати за харчування дитини в дошкільному закладі опікується мати [PERSON] /а.с.7/. Факт піклування за дитиною саме з боку матері також підтверджується копією довідки від 09.07.2018 року КУ «Територіальне медичне об'єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» /а.с.8/. Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з ч.6 вказаної статті суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до засад ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 28.02.2019 року, вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Мелітопольської міської ради Запорізької області 14.02.2019, члени комісії вирішили у зв'язку з тим, що станом на сьогодні неможливо з'ясувати фактичні причини ухилення батька від участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини, визначити винність його поведінки, неможливо з'ясувати думку батька та його ставлення до дитини, до позовних вимог, так як батько зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактичне місце проживання не відоме, неможливо підтримати позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.95-96/. Враховуючи викладене, суд не погоджується із вказаним висновком органу опіки та піклування та вважає його недостатньо обґрунтованим та мотивованим, таким, що суперечить інтересам дитини. Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку неодноразово викликався судом, а саме йому направлялися виклики до суду разом із копією позовної заяви на адресу зареєстрованого місця проживання, однак до суду повертались конверти із відміткою про неможливість їх вручення через відсутність адресата, будинок не придатний до життя. Таким чином, неявка відповідача до суду та відсутність відомостей про місце його проживання або перебування підтверджує тільки той факт, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Не повідомляючи місце свого знаходження матері дитини він свідомо не бажає приймати участь у вихованні та утриманні свого сина. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Наведені вище обставини переконують суд в тому, що поведінка відповідача відносно свого сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність об'єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно сина, а отже, і про наявність підстав для позбавлення його батьківських прав. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності з ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно зі ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. З урахуванням викладеного та враховуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів, з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 06 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved