Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до [PERSON], Чаплинської селищної ради Херсонської області, третя особа державний нотаріус Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області Заворотченко А.І. про визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26.05.2011 року, посилаючись не те, що 19 грудня 2005 року нею та ТзОВ «Побут» було укладено договір купівлі-продажу № 159, адміністративних будівель, які розташовані в [ADDRESS]. Рішенням Чаплинського районного суду від 26 грудня 2006 року вищезазначений договір купівлі-продажу визнано частково дійсним та проведено у відповідності з ним державну реєстрацію. 10 квітня 2007 року рішенням апеляційного суду Херсонської області рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2006 року в частині задоволення первісного позову [PERSON], ТзОВ «Побут» про визнання права власності на нерухоме майно та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення яким у задоволені позову [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено за необґрунтованістю, визнано угоду купівлі-продажу нерухомого майна № 159 від 19.12.2005 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Побут» дійсною та визнано за [PERSON] право власності на придбане нею за договором купівлі-продажу нерухоме майно. Також цим рішенням вирішено питання про поворот виконання рішення Чаплинського районного суду ухваленого у справі 04 жовтня 2005 року і зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON], як правонаступнику ТОВ «Побут», отримане у власність майно а саме: чотири гаражі і складські приміщення загальною площею 307,7 кв.м., які розташовані по [ADDRESS]. 18.06.2010 року Чаплинським районним судом Херсонської області ухвалено рішення, яким визнано за [PERSON], право власності на нерухоме майно, а саме чотири гаражі і складські приміщення загальною площею - 307 кв.м, які розташовані за адресою [ADDRESS]. Їй про наявність цього рішення стало відомо після того як [PERSON], згідно цього рішення вже зареєстрував право власності на спірне майно. Однак не погоджуючись з цим рішенням нею було подано апеляційну скаргу. Відповідно до рішення апеляційного суду Херсонської області від 15 червня 2015 року рішення Чаплинського районного суду Херсонської області по цивільній справі від 20.03.2010 року скасоване, [PERSON], у задоволені заяви про перегляд рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 року за нововиявленими обставинами відмовлено. Зважаючи на вище наведені обставини вважає, що на протязі 2010-2015 років нерухоме майно, а саме чотири гаражі і складські приміщення загальною площею 307,7 кв.м., які розташовані по [ADDRESS], перебували у власності і користуванні [PERSON], без відповідних правових підстав. Право власності на вище зазначену земельну ділянку у [PERSON], виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26 травня 2011 року укладеного між Чаплинською селищною Радою та [PERSON] в інтересах якого діяла за довіреністю [PERSON], зазначений договір посвідчено державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області Заворотченко А.І. Відповідно до обліків БТІ та реєстраційної служби Чаплинського районного управління юстиції Херсонської області на час укладення оспорюванного договору право власності у [PERSON], на спірне нерухомого майна було зареєстровано на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 року по цивільній справі 8-4/10, яке в подальшому було скасоване апеляційним судом. Проте не зважаючи на це, як вбачається з договору [PERSON], при розгляді питання, щодо придбання вище зазначеної земельної ділянки подав до Чаплинської селищної ради і в подальшому до нотаріуса документи про право власності які не відповідали дійсності на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. На сьогоднішній день перебування у власності [PERSON], вище зазначеної земельної ділянки суперечить інтересам власника об'єктів нерухомого майна. Просить суд визнати не дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] від 26 травня 2011 року, укладеного між Чашшнською селищною радою та [PERSON], в інтересах [PERSON] та застосувати наслідки нікчемного договору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні надав письмову заяву про уточнення позовних вимог та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 травня 2011 року несільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], укладеного між Чашшнською селищною радою та [PERSON], в інтересах [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області Заворотченко А.І., викладені позовні вимоги підтримав із підстав зазначених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що між Чаплинською селищною радою та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення. При цьому, [PERSON] звернувся до селищної ради щодо придбання вказаної земельної ділянки та розроблення технічної документації у 2009 році, і на той час вважався власником спірного майна. Крім того, позивачем не ставиться вимога щодо скасування рішення селищної ради, яким вирішено продати у власність [PERSON]. земельну ділянку, тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. Відповідач по справі - представник Чаплинської селищної ради Херсонської області в судове засідання не з'явився подав до суду письмову заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги не визнав про що надав письмові заперечення. Третя особа - державний нотаріус Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області Заворотченко А.І. в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала письмову заяву щодо викладених позовних вимог. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів. У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Таким чином, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №159 від 19.12.2005 року посвідченого Херсонською товарною біржею ТзОВ «Побут» продав, а ПП «[PERSON].» купила комплекс будівель та споруд, що належали продавцю ТзОВ «Побут» на підставі свідоцтва про право власності на будівлі, видане Чаплинською селищною радою 28.12.2001 р. та зареєстровано у Каховському державно бюро технічної інвентаризації Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2006 року в частині задоволення первісного позову [PERSON], ТзОВ «Побут» про визнання права власності на нерухоме майно та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення яким у задоволені позову [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено за необґрунтованістю, визнано угоду купівлі-продажу нерухомого майна № 159 від 19.12.2005 року, укладену між [PERSON] та ТОВ «Побут» дійсною та визнано за [PERSON] право власності на придбане нею за договором купівлі-продажу нерухоме майно. Також цим рішенням вирішено питання про поворот виконання, яким рішення Чаплинського районного суду ухваленого у справі 04 жовтня 2005 року і зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON], як правонаступнику ТОВ «Побут», отримане у власність майно а саме: чотири гаражі і складські приміщення загальною площею 307,7 кв.м., які розташовані по [ADDRESS]. Ухвалою судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 16 листопада 2007 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено та рішення апеляційного суду Херсонської області від 10 квітня 2007 року залишено без змін. В судовому засіданні було досліджено інвентарну справу №91/1 на будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS], згідно даної справи ТОВ «Побут» на підставі свідоцтва про право власності на склади і гаражі від 11.09.2002 року належало право власності на спірні будівлі і гаражи. Рішенням Чаплинського районного суду від 22 липня 2008 р. визнано договір - купівлі продажу №435 від 14.07.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] комплексу гаражів, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Визнано право власності на комплекс гаражів за [PERSON] Рішенням від 20.03.2010 року Чаплинського районного суду Херсонської області про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, рішення Чаплинського районного суду від 22.02.2008 року про визнання права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] скасовано та рішення Чаплинського районного суду від 31.03.2008 року про визнання права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] - скасовано. Визнано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] Ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області про перегляд рішення за нововиявленими обставинами від 09 червня 2010 року, рішення Чаплинського районного суду від 20.03.2010 року скасовано та справу призначено до розгляду на 18.06.2010 року. Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 18.06.2010 року позов [PERSON] задоволено та визнано за ним право власності на нерухоме майно, а саме чотири гаражі і складські приміщення загальною площею 307,7 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Рішенням №85 прийнятого 7 сесією VІ скликання Чаплинської селищної ради від 21.03.2011 року вирішено погодити звіт про експерту грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,099 га. для обслуговування комплексу гаражів та складських приміщень, розташованої за адресою: [ADDRESS]; продати у власність громадянину [PERSON] земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,099 га., для обслуговування комплексу гаражів та складських приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], затвердити ціну і умови продажу земельної ділянки в розмірі 35056 грн.; доручено селищному голові Фаустову О.Г. укласти від імені селищної ради договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до довідки №85 від 17.03.2011 р. КП «Каховського бюро технічної інвентаризації» [PERSON] на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 22.07.2008 року належить будівля, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26.05.2011 року Чаплинська селищна рада (продавець) з однієї сторони та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] (покупець) з другої сторони уклали цей договір про те, що про продавець на підставі рішення №85 прийнятого 7 сесією VІ скликання Чапдлинської селищної ради 21.03.2011 року передає, а покупець приймає у власність і оплачує земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,099 га. Земельна ділянка надається для обслуговування комплексу гаражів та складських приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS]. На вказаній ділянці розташовані комплекс гаражів та складських приміщень, які належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року №435 та на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 22 липня 2008 року. Згідно витягу з державного реєстру правочинів даний договір зареєстровано в реєстрі 26.05.2011 року. З витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.08.2015 року слідує, що [PERSON] на праві приватної власності належить комплекс гаражів і складських приміщень, розташованих за адресою: Херсонська область, [ADDRESS], загальною площею 307,7 кв.м. на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 10.06.2015 року. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.06.2015 року, рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 18.06.2010 року скасовано. [PERSON] у задоволенні заяви про перегляд рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 р. за нововиявленими обставинами відмовлено. За змістом статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Згідно з п. 18 п. «ґ» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України ( в редакції чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. За загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору. За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар). В судовому засіданні встановлено, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року, яке набрало законної сили визнано угоду купівлі-продажу нерухомого майна № 159 від 19.12.2005 року, укладену між [PERSON] та ТОВ «Побут» дійсною та визнано за [PERSON] право власності на придбане нею за договором купівлі-продажу нерухоме майно. Також цим рішенням вирішено питання про поворот виконання, яким рішення Чаплинського районного суду ухваленого у справі 04 жовтня 2005 року і зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON], як правонаступнику ТОВ «Побут», отримане у власність майно а саме: чотири гаражі і складські приміщення загальною площею 307,7 кв.м., які розташовані по [ADDRESS]. Окрім того, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.06.2015 року, яке набрало законної сили, рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 18.06.2010 року, яким визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме чотири гаражі і складські приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] - скасовано. [PERSON] у задоволенні заяви про перегляд рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 р. за нововиявленими обставинами відмовлено. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула право власності на комплекс гаражів і складських приміщень, розташованих за адресою: Херсонська область, [ADDRESS], загальною площею 307,7 кв.м., згідно договору купівлі - продажу нерухомого майна №159 від 19.12.2005 року та відповідно до рішення апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2011 року Чаплинська селищна рада продала, а [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] придбала земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,099 га. Вказана земельна ділянка, відповідно до умов укладеного договору надається для обслуговування комплексу гаражів та складських приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS]. На вказаній ділянці розташований комплекс гаражів та складських приміщень, які належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року №435 та на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 22 липня 2008 року (справа №2-710). Згідно витягу з державного реєстру правочинів даний договір зареєстровано в реєстрі 26.05.2011 року. Рішенням Чаплинського районного суду від 20.03.2010 року, рішення Чаплинського районного суду від 22.07.2008 року, яким визнано договір купівлі-продажу №435 від 14.07.2008 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], комплексу гаражів та складських приміщень, розташованих по [ADDRESS] та визнано право власності на комплекс гаражів та складських приміщень за [PERSON] - скасовано. Таким чином, на момент укладання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26.05.2011 року [PERSON] не був власником комплексу гаражів та складських приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], що підтверджується рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року, рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 року та рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.06.2015 року, а тому не мав права на придбання земельної ділянки, яка надавалась, відповідно до умов укладеного спірного договору для обслуговування комплексу гаражів та складських приміщень. Статтею 14 Конституції України гарантується право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1-4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина 1, 3 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд звертає увагу на те, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26 травня 2011 року його сторонами було порушено вимоги статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1-3 статті 13, частини 1 статті 316, частин 1, 3 статті 319, статті 321, частини 2 статті 373, статті 377 ЦК України, оскільки без правових підстав відчужено земельну ділянку, на якій знаходиться, комплекс гаражів та складських приміщень, які є власністю позивача [PERSON], чим порушено її право власності на вказані об'єкти нерухомості. Згідно ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак, невідповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є підставою недійсності правочину. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, вимоги ч. 1 ст. 638 та ст. 377 ЦК України не були дотримані при укладенні оскаржуваного правочину, оскільки, речове право власності на комплекс гаражів та складських приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], належало позивачу по справі [PERSON], відповідно до рішення апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року, яке набрало законної сили та є обов'язковим, відповідно до вимог ст. 124 Конституції України. Будь-яких належних доказів, зокрема правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності чи право користування комплексом гаражів та складських приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], представник відповідача [PERSON] суду не надала. В силу ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605цс16). З огляду на зазначене, положення ч. 3 ст. 215 ЦК України підлягають застосуванню у тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. Відтак, на підставі положень частини 1 статті 203 ЦК України суд вбачає підстави для визнання оскаржуваного в даній цивільній справі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26 травня 2011 року, укладеного між Чаплиснькою селищною радою та [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] недійсним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, та відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, він не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, відчуження відповідачем Чаплинською селищною радою земельної ділянки несільськогосподарського призначення [PERSON] для обслуговування комплексу гаражів та складських приміщень, які перебувають у власності позивача [PERSON], з урахуванням положень статті 120 ЗК України та ст.377 ЦК України, порушує права позивача, як власника об'єкта нерухомості, та надає їй право на звернення до суду з даним цивільним позовом. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved