Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що в 2013 році вона отримала на підставі ордера квартиру [ADDRESS], за даною адресою зареєстрований відповідач -чоловік її дочки [PERSON], з яким остання розірвала шлюб 09.09.2016 року, відповідач у даній квартирі не проживає з дати реєстрації, його речі у квартирі відсутні, цим житлом він не користується більше шести місяців без поважних причин, а тому позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без його участі до суду не надходило, а тому за згодою позивача на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України суд вважав за можливе провести заочний розгляд даної справи. Представник 3-ї особи - управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника 3-ї особи. [PERSON] як 3-я особа до суду також не з'явилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що дочка позивачки [PERSON] та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.05.2012 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], шлюб було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2016 року, рішення суду набрало законної сили 23.09.2016 року, що стверджується копією цього рішення. З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордера № 2246 від 10.12.2013 року, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області на підставі рішення від 10.12.2013 року № 410, позивачці на сім'ю в складі 4-х осіб: вона, її дочка [PERSON], онук [PERSON], зять [PERSON], надано в користування житлове приміщення житловою площею 16,7 кв.м з однієї кімнати в гуртожитку за адресою; [ADDRESS], що слідує з копії ордера. Позивач пояснила, що вказаний будинок -це гуртожиток підприємства, який було передано до комунальної власності, за цією адресою вона проживає з 1983 року, відповідач зареєстрований тут з 2012 року після того, як одружився з її дочкою, але у даній кімнаті він ніколи не проживав, його речі відсутні, комунальних послуг він ніколи не сплачував. З копії паспорта позивачки вбачається, що за вказаною вище адресою вона зареєстрована з 22.12.1993 року, за відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС УДМС України в Київській області, відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] з 12.09.2012 року. Відповідно до довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 12.04.2017 року № 1597, у вказаному вище житловому приміщенні зареєстровані: позивач, її дочка [PERSON], онук [PERSON], бувший зять [PERSON]. Як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в гуртожитку, позивач посилається на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку /ст.72 ЖК України/. В постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року по справі № 6-1166цс15 висловлено правову позицію стосовно того, що оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. За положеннями ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. А тому враховуючи приписи наведених правових норм та виходячи з обов'язковості вказаної вище правової позиції Верховного Суду України, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст.71,72 ЖК України. В п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року /зі змінами/ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, відповідач був зареєстрований в кім. [ADDRESS] на правах члена сім'ї наймача житлового приміщення, тривалий час більше шести місяців без поважних причин не користувався цим житлом, участі в оплаті за комунальні послуги не приймав, цим житлом взагалі не цікавився. Доказів протилежного суду не надано. Пояснення позивача підтверджуються показами свідка [PERSON] -близької подруги дочки позивача, яка показала в суді, що дочка позивача та відповідач після одруження у вказаному житловому приміщенні не проживали, вони наймали житло. В матеріалах справи є копія акта № 56/1 від 12.04.2017 року, підписаний сусідами позивачки та затверджений начальником Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 1, згідно якого у кв. [ADDRESS] фактично проживає тільки [PERSON], інші зареєстровані особи за даною адресою не проживають. А тому враховуючи все вищенаведене суд вважає за можливе визнати відповідача таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: в т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Outcome: approved