Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 19 жовтня 2020 року до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Стислий виклад позовних вимог позивача Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що 28.11.2006 року, між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Договір кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року, за умовами якого передбачалася видача кредиту у розмірі 60 000,00 доларів США на строк до 27.11.2016 року зі сплатою 12,5% річних. 28.11.2006 року, між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. за реєстраційним №6305. Відповідно до п. 1.1. вказаного Іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року земельну ділянку загальною площею 0,035 га, в тому числі по угіддям: багаторічних насаджень 0,019 га, будівлями лісами та іншими угіддями 0,016 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 20.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на вказаному іпотечному договору було вчинено виконавчий напис за реєстраційним №4208, яким запропоновано звернути стягнення на вищезазначену земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Договором кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року. Позивачка [PERSON] вважає, що зазначений вище виконавчий напис було вчинено із грубим порушенням вимог чинного законодавства, через що він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню з наступних підста. Так, на виконання вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис нотаріуса може бути вчинено лише щодо безспірної заборгованості, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Проте, як зазначає позивачка, заборгованість, щодо якої було вчинено оспорюваний виконавчий напис нотаріуса виникла внаслідок виконання/неналежного виконання боржником умов Кредитного договору за період з 24.01.2016 року по 24.01.2018 року, а саме: -прострочена заборгованість за тілом кредиту - 47 200,00 дол. США; -прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам - 59416,69 дол. США. Однак, вказаний розмір заборгованості, як стверджує позивачка [PERSON] не є безспірним та не відповідає дійсності, адже з 21.01.2016 року у АТ «Укрсоцбанк» припинилося право на нарахування відсотків, оскільки 20.01.2016 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до Київського районного суду м.Одеси із позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] за Договором кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року, та заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 29.03.2016 року у справі №520/564/16-ц з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість у сумі 121 557,39 доларів США. Окрім того, як зазначає позивачка [PERSON] , право ПАТ «Укрсоцбанк» нараховувати пеню та проценти припинилося зі спливом строку дії кредитного договору, а отже їх нарахування після закінчення строку його дії, є безпідставним. Рух справи у справі Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалами Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2021 року було витребувано докази та вжито заходи забезпечення позову по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте адвокат Ніколаєв В.О., який діє в її інтересах надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача АТ «Альфа-Банк» не з`явився, проте адвокат Байрамов О.В., який діє в його інтересах надав на адресу суду заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки у повному обсязі. Також 01.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, згідно якого представник АТ «Альфа-Банк» просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки, оскільки оспорюваний виконавчий напис було вчинено відповідно до вимог діючого законодавства, у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що заборгованість за зазначеним вище кредитним договором не є безспірною, окрім того, чіткого переліку документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника законодавець не дає. Окрім того, як зазначає представник позивача, у заочному рішенні Київського районного суду м.Одеси від 29.03.2016 року у справі №520/564/16-ц не зазначено, що заборгованість стягується з відповідача [PERSON] достроково та матеріали справи не містять відомості, що кредитор в 2016 році перед подачею позовної заяви до суду направляв боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості за зазначеним вище кредитним договором. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.11.2006 року, між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Договір кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року, за умовами якого передбачалася видача кредиту у розмірі 60 000,00 доларів США на строк до 27.11.2016 року зі сплатою 12,5% річних. Майновим поручителем, згідно п.1.3.1 цього Договору кредиту є позивачка - [PERSON] . В подальшому, 24.10.2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін №2 до Договору кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року у зв`язку з переходом кредитора на нове програмне обслуговування в ІБС «FlexCube». 28.11.2006 року, між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. за реєстраційним №6305. Відповідно до п. 1.1. вказаного Іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року земельну ділянку (яка є предметом іпотеки за даним договором) загальною площею 0,035 га, в тому числі по угіддям: багаторічних насаджень 0,019 га, будівлями лісами та іншими угіддями 0,016 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №47821, виданого 03.08.2001 року Затоківською селищною радою міста Білгород-Дністровського Одеської області 03.08.2001 року на підставі рішення 24 сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровського Одеської області від 30.03.2001 року №625, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на землю №3825. 08.02.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» було надіслано вимогу про усунення порушень на адресу [PERSON] , [PERSON] щодо виконання зобов`язань за кредитним договором №2006/670/154 від 28.11.2006 року. 20.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на зазначеному вище іпотечному договору було вчинено виконавчий напис за реєстраційним №4208, яким запропоновано звернути стягнення на вищезазначену земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Договором кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року. З оспорюваного виконавчого напису нотаріуса вбачаться, що за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки запропоновано задовольнити вимоги стягувача з заборгованості, що виникла за період з 24.01.2016 року по 24.01.2018 року, а саме: -прострочена заборгованість - 46 000,00 дол. США; -прострочена заборгованість по нарахованих відсотках - 59416,69 дол. США. Загальна сума заборгованості становить 106616,69 дол. США та сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 01.11.2018 року приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. за реєстраційним №4208. В матеріалах справи міститься копія позовної заяви, з якої вбачається, що 21.01.2016 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Київського районного суду м. Одеса з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договір кредиту №2006/670/154 від 28.11.2006 року та заочним рішенням Київського районного суду м. Одеса з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №2006/670/154 від 28.11.2006 року у розмірі 121557, 39 доларів США, з яких: -47200,00 доларів США - заборгованість за кредитом; -38289,19 доларів США - заборгованість за відсотками; -18896,05 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; -17172,15 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Відповідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат», у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище Постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 (далі: Порядок) містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше (Постанова КЦС ВС від 23.01.2018 в справі №310/9293/15ц). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 (далі: Перелік). Нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який ідеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до п.1 Переліку для одержання виконавчого напису подаються: а)оригінал нотаріально посвідченої угоди; б)документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно з пунктом 2 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями додаються: а)оригінал кредитного договору; б)засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №910/5413/17). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до підпунктів 5.1, 5.2, 5.3 пункту 5 Порядку вчинення нотаріальних дій виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість; якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів; якщо за борговим документом необхідно провести стягнення частинами, виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс викладений правовий висновок, згідно якого вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та не чинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц (провадження №61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Судом встановлено, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Укладений між відповідачем та [PERSON] кредитний договір №2006/670/154 від 28.11.2006 року, що наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не є документом, який підтверджує безспірність заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором у розумінні п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, оскільки стягувачем не надано нотаріусу для вчинення відповідного напису саме нотаріально посвідченого договору, за яким виникла заборгованість. Судом враховано, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вказана позиція в тому числі викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц, 02 липня 2019 року справа №916/3006/17 з подібних правовідносин. Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову (Постанова Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/16252/17). Суд приймає до уваги та погоджується з доводами сторони позивачки [PERSON] , що правовим наслідком звернення ПАТ «Укрсоцбанк» 21.01.2016 року з позовною заявою до суду до [PERSON] , було припинення права ПАТ «Укрсоцбанк» на нарахування пені та процентів за зазначеним вище кредитним договором, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц. Надавши правову оцінку матеріалам справи, судом з наданих стороною позивачки та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем доказів неможливо дослідити чи перевіряв факт безспірності заборгованості нотаріус під час вчинення нотаріальної дії, окрім того, судом достеменно встановлено, що заборгованість, відносно якої було вчинено оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не є безспірною та стягнута за період з 24.01.2016 року по 24.01.2018 року, в той час як заочним рішенням Київського районного суду м.Одеса від 29.03.2016 року заборгованість за кредитним договором №2006/670/154 від 28.11.2006 року станом на 19.11.2015 року вже була стягнута. Відомості щодо виконання цього рішення суду в матеріалах справи відсутні. Як зазначив Верховний Суд України в своїй Постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час ухвалення рішення суду, суд застосовує практику ЄСПЛ, щодо втручання у право власності та мирне володіння майном. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, №20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, оскільки судом достеменно встановлено, що сума заборгованості, щодо погашення якої, згідно виконавчого напису за реєстраційним №4208, вчиненого 20.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було звернено стягнення на предмет іпотеки не є безспірною, тобто виконавчий напис вчинений з порушенням норм ст.88 Закону України «Про нотаріат», позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими, доведеними, такими, що ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позивачкою [PERSON] під час звернення з позовною заявою до суду було сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн. та 420,40 грн. та оскільки позовні вимоги позивачки задоволено у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивачки.

Outcome: approved