Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивачі, в особі свого представника - адвоката Давигори С.А., звернулися до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, позивач [PERSON] є власником 3/10 частин вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за №1-1885. Позивач [PERSON] є власником 3/10 частин вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за №1-1887. Позивач [PERSON] є власником 1/5 частин вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за №1-1889. Позивач [PERSON] є власником 1/5 частин вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за №1-2466. Зазначене також вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності № 268982454 від 04.08.2021, згідно якої домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] (частка 3/10), [PERSON] (частка 3/10), [PERSON] (частка 1/5), [PERSON] (частка 1/5). В позові зазначено, що вказане нерухоме майно було набуте позивачами в порядку спадкування на підставі заповіту складеного 29.08.2016 та посвідченого приватним нотаріусом Черкаського МНО Алексєєвим М.О. зареєстрованим в реєстрі за №1230 від імені [PERSON] , 1928р.н., на користь спадкоємців визначених в заповідальному розпорядженні. Між тим, при складанні заповіту за місцем проживання спадкодавця [PERSON] зробила заповідальне розпорядження, яке стосувалося належного їй нерухомого майна і мала на увазі, що до складу нерухомого майна буде включено також і земельну ділянку, яка їй належала на праві власності і якою вона володіла за адресою знаходження домоволодіння. Сам текст заповіту був складений був у конторі приватного нотаріуса, а підписаний та прочитаний за місцем проживання [PERSON] у зв`язку із похилим віком та за станом здоров`я. Відповідно наявний заповіт спадкоємці тлумачили, як набуття в порядку спадкування нерухомого майна у вигляді цілісної нерухомої речі. Позивачі вказують, що померла [PERSON] складаючи заповіт на спадкоємців бажала передати в спадщину існуючий об`єкт нерухомого майна цілісності, оскільки домоволодіння є невід`ємною частиною земельної ділянки. Відділення житлового будинку з надвірними спорудами від земельної ділянки не можливо провести, оскільки такі дії призведуть до знецінення самого об`єкту нерухомості. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 413,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] на території Черкаської міської ради, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110136400:02:084:0011 на підставі свідоцтва про спадщину за р. №1796, 1800 від 15.04.2011 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №122374 від 01.12.2004 виданого на ім`я [PERSON] з проставлення відмітки про перехід права власності. За відомостями Витягу з Державного земельного кадастру № НВ-711480749220 від 30.07.2020 земельна ділянка площею, 0,0414 га, як об`єкт нерухомості внесена до Державного земельного кадастру за відповідним кадастровим номером 7110136400:02:084:0011 належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за р. №1796,1800 від 15.04.2011 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №122374 від 01.12.2004р. Згідно експлуатації земельної ділянки 0,0089 та 0,0015 га зайнято під капітальною побудовою і 0,0195 та 0,0114 га під прибудинковою територією. Отже, фактично і юридично, дана земельна ділянка є землею, де розміщений житловий будинок з надвірними спорудами, який заповіданий [PERSON] . На даний час, успадкувавши житловий будинок з надвірними спорудами, зареєструвавши право власності на нього, у позивачів постало питання про приведення у відповідальність земельної ділянки, яка не включена була до спадкового майна померлої [PERSON] . Державним нотаріусом Черкаської ДНК Демиденко О.А. при пред`явленні оригіналу державного акту на земельну ділянку було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видано спадкоємцям постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №2354/02-31 від 20.08.2020 та за №2394/02-31 від 30.07.2021. В обґрунтування підстав відмови нотаріус повідомила, що оскільки заповіт складений тільки на належний померлій житловий будинок, а земельна ділянка входить до складу спадщини, що не охоплений заповітом, тому за наявності документів, які підтверджують родинний зв`язок з померлою спадкування буде проводитися на загальних підставах спадкоємцями за законом. Інших спадкоємців за законом визначених нормами ЦК України у померлої не було, позивачі були єдиними спадкоємцями на яких було зроблено заповідальне розпорядження, які прийняли спадщину та оформили в нотаріальному порядку. Інших осіб які б заявляли дане право немає. З огляду на викладене вище, посилаючись на положення ст. 181, 183, 377 ЦК України ст. 120 ЗК України, позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому просили визнати за ними право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (КН 71101336400:02:084:0011) в наступних частках, а саме: за [PERSON] - 3/10 частин; за [PERSON] - 3/10 частин; за [PERSON] - 1/5 частину; за [PERSON] - 1/5 частину. 05 серпня 2021 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання з розгляду даної справи з повідомленням сторін. 14.09.2021 представником відповідача подано відзив на позову заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що вважають, що Черкаська міська рада є неналежним відповідачем у даній справі. 14.09. 2021 витребувано з Другої Черкаської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 14.09.2021 підготовче провадження закрито. Призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Давигора С.А. на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію викладену у наданому відповідачем відзиві на позов. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 19.06.2019р. та складено актовий запис №1713. Як вбачається із заповіту складеного 29.08.2016р. та засвідченого приватним нотаріусом Черкаського МНО Алексєєвим М.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №1230, [PERSON] заповіла належний їй житловий будинок [ADDRESS] : [PERSON] - 1/5 частину; [PERSON] - 1/5 частину; [PERSON] - 3/10 частин; [PERSON] - 3/10 частин. З копії спадкової справи №332/2019, наданої нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори О. Демиденко на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що спадкоємці за заповітом звернулись до нотаріуса із відповідними заяви про прийняття спадщини та отримали 16.07.2021 року відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Отже, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності № 268982454 від 04.08.2021, згідно якої домоволодіння [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності - [PERSON] (частка 3/10), [PERSON] (частка 3/10), [PERSON] (частка 1/5), [PERSON] (частка 1/5). Разом з тим, за відомостями Витягу з Державного земельного кадастру № НВ-711480749220 від 30.07.2020 земельна ділянка площею, 0,0414 га, як об`єкт нерухомості внесена до Державного земельного кадастру за відповідним кадастровим номером 7110136400:02:084:0011 належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за р. №1796,1800 від 15.04.2011 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №122374 від 01.12.2004р. Згідно експлуатації земельної ділянки 0,0089 та 0,0015 га зайнято під капітальною побудовою і 0,0195 та 0,0114 га під прибудинковою територією. Отже, фактично і юридично, дана земельна ділянка є землею, де розміщений житловий будинок з надвірними спорудами, який заповіданий [PERSON] . Державним нотаріусом Черкаської ДНК Демиденко О.А. при пред`явленні оригіналу державного акту на земельну ділянку було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видано спадкоємцям постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №2354/02-31 від 20.08.2020 та за №2394/02-31 від 30.07.2021. В обґрунтування підстав відмови нотаріус зазначила, що оскільки заповіт складений тільки на належний померлій житловий будинок, а земельна ділянка входить до складу спадщини, що не охоплений заповітом, тому за наявності документів, які підтверджують родинний зв`язок з померлою спадкування буде проводитися на загальних підставах спадкоємцями за законом. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подав заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Враховуючи, що спадкоємців за законом після смерті [PERSON] немає, а спірна земельна ділянка розташована на території Черкаської міської ради, то позивачі звернулись до суду з даним позовом саме до цього відповідача. Представник відповідача надав суду відзив із якого вбачається, що Черкаська міська ради вважає, що вони є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки ними жодним чином не порушено прав позивачів. Згідно ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та на підставі прийняття спадщини . Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України, є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Як вже було встановлено судом раніше, спадкодавцю [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0414 га, з кадастровим номером 7110136400:02:084:0011, на підставі свідоцтва про право на спадщину за р. №1796,1800 від 15.04.2011 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №122374 від 01.12.2004р. Також судом встановлено, що вказана земельна ділянка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і на ній розташований житловий будинок із надвірними спорудами, який був успадкований позивача відповідно до заповіту складеного спадкодавцем [PERSON] . Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України N 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України N 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved