Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа: Відділ реєстраційних послуг Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, в якій просить суд усунути перешкоди у володінні, користуванні й розпорядженні майном та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що 04 червня 2021 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М. за реєстровим номером 2652, вона стала власницею домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На момент придбання вказаного нерухомого майна у будинку був зареєстрований колишній чоловік продавця - відповідач [PERSON] , який, при цьому, в будинку не проживав, житлом не користувався й особистих речей не зберігав. Відповідач, який є сторонньою особою та не домовлявся з позивачкою про найм житлового приміщення, добровільно знятися з реєстраційного обліку в будинку не бажає, чим порушує право позивачки як власниці на користування та розпорядження належним майном,. В зв`язку з чим вона просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15.07.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.22) В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивачка надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу по суті без її участі та наполягала на задоволенні позову, в разі повторної неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, відзиву на позов не подавав. Представник третьої особи - Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області - про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, заперечень проти позову чи інших заяв суду не подавав. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 10.11.2021 на підставі ч.4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України постановлено ухвалити заочне рішення по справі. В зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір згідно положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі. Судом враховується, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено, що 04 червня 2021 року позивачка [PERSON] придбала земельну ділянку, площею 0,2300га, кадастровий номер 6321786502:00:003:0030, та житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані на вказаній ділянці за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 04.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М. за реєстровим номером 2652 (а.с.7-9) Як випливає зі змісту пункту 8 вказаного Договору, продавець за договором - [PERSON] - зобов`язувалася протягом 14 (чотирнадцяти) робочих днів зняти з реєстраційного обліку зареєстрованого в житловому будинку відповідача [PERSON] . Згідно пункту 12, договір укладений за письмовою згодою відповідача [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М. за реєстровим номером 2651. Таким чином, відповідач надав свою згоду на продаж позивачці домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також був обізнаний про зобов`язання знятися з реєстрації у вказаному будинку в зв`язку зі зміною власника. Право власності позивачки на земельну ділянку, площею 0,2300га, кадастровий номер 6321786502:00:003:0030, та житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані на вказаній ділянці за адресою: [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом № 259946555 (а.с.13) Відповідно до Витягу № 427 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у будинку [ADDRESS] з 30.08.2012 року зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.14) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права у будь-який час та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16, згідно якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено і підтверджується належними доказами по справі, що відповідач [PERSON] вселився до спірного будинку як член сім`ї колишнього власника - продавця за Договором [PERSON] , а отже його право користування жилим приміщенням є взаємопов`язаним та може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім`ї якої він є. З припиненням права власності такої особи втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Право власності його дружини на спірне домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , припинилося з укладенням Договору купівлі продажу будинку та земельної ділянки від 04.06.2021 року. Відповідач надав згоду на укладення вказаного договору, а отже наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved