Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрована та проживає відповідач по справі, яка постійно порушує правила співжиття, зчиняє сварки, бійки, а тому подальше їх спільне проживання є неможливим. По вище вказаних фактах позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Однак, заходи запобігання і громадського впливу виявляються безрезультатними. Крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, що завдає позивачу значних матеріальних збитків. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та примусово виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Представник позивачки [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі та без участі позивачки. Також зазначив, що підтримує позовні вимоги і не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася і не повідомила суд про причини своєї неявки, хоч належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, що згідно ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] являється власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 квітня 2002 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129330725 від 02.07.2018 року. Відповідачка [PERSON] зареєстрована та проживає в житловому будинку позивача, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №4671 від 22.10.2019, виданою КП Богуславської міської ради «Богуславблагоустрій», а також довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 552 від 17.01.2020 року. 10 жовтня 2019 року відносно [PERSON] , за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії [NUMBER] . Постановою Богуславського районного суду Київської області від 01.10.2019\~ року по справі №358/1505/19, [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Богуславського районного суду Київської області від 01.11.2019\~ року по справі №358/1689/19 [PERSON] було визнано винною у вчиненні повторно протягом року адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Вирішуючи даний спір між сторонами суд керується наступними положеннями чинного законодавства України. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Крім того, згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів\~ права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно із ст.157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставіст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Вказані обставини та аналіз наведених вище норм чинного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом виселення особи з житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення. Таким чином, для виселення відповідача з належного житлового приміщення необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Як було встановлено в судовому засіданні, своєю поведінкою відповідач [PERSON] робить неможливим співіснування в квартирі належній [PERSON] , що підтверджено зверненнями до поліції від 01.08.2019 року та від 10.09.2019 року, постановами Богуславського районного суду Київської області про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП\~ від 01.10.2019\~ року та від 01.11.2019 року. Дослідженими у справі доказами доведено, що відповідач як член сім`ї позивача систематично порушує правила співжиття в належному останній будинку. Характер цих порушень свідчить про неможливість їх спільного проживання з позивачем. Звернення до правоохоронних органів не змінили їх протиправної поведінки, поведінка відповідачів позбавляє позивача права володіння, користування і розпорядження своїм майном, через що ці права підлягають захисту шляхом виселення відповідача з житлової квартири. З огляду на викладене, враховуючи, що заходи, які застосовувались до відповідача [PERSON] згідно постанов суду та проведенні правоохоронними органами профілактичні бесіди не дали позитивного результату, відповідач і надалі порушує правила співжиття, вчиняє насильство в сім`ї, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про виселення з житлового будинку [PERSON] є обґрунтованими, а права власника мають бути захищені. Враховуючи викладене,

Outcome: approved