Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона у 1997 році отримала у спадщину за заповітом квартиру [ADDRESS], та в результаті одруження сина та проживання його родини було прийнято рішення про продаж жаної квартири та придбання будинку синової родини. 23.08.2002 р. позивачем було укладено 2 правочини: відчуження належної та зазначеної вище квартири та придбання домоволодіння [ADDRESS], в якому мешкає син та його родина. В якості підстави позову позивач посилається на приписи ст.ст. 57, 60 СК, ст. 392 ЦК України; предмет позову становить вимога про визнання за позивачем права особистої приватної власності на домоволодіння [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просив суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач не з'явився, причини неявки не повідомив, у зв'язку з цим суд за згодою позивача розглядає справу у порядку заочного розгляду. Заслухав пояснення представник позивача, допитав свідка [PERSON] та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Види майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначені статтею 57 СК України, та ними є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, та згідно ч. 3 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч. 4 ст. 57. СК України). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (ч. 5 ст. 57 СК України). При вирішенні даної справи суд виходить з того, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, який укладений 24.09.1977 р. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2002 р. [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 13.08.1997 р. шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрована за [PERSON] в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.12.1997 р. в реєстровій книзі за №191 п-67. Даний договір купівлі-продажу квартири був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №4601. Спірне домоволодіння було придбано також 23.08.2002 р.: за договором купівлі-продажу від 23.08.2002 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №4605, [PERSON] набула у власність домоволодіння [ADDRESS]. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57 СК України). За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, відповідно до пояснень свідка [PERSON] [PERSON] після продажу їй (тобто свідкові) квартири [ADDRESS] цього ж дня в тій же нотаріальній конторі була учасником іншої угоди - купівлі-продажу домоволодіння; це відбувалося майже одразу після посвідчення угоди купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. На переконання суду, позивача надала докази у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на спростування презумпцію спільності майна та довела існування обставин, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Оскільки відповідач не скористався правом брати учать у судових засіданнях та правом надання заперечень проти позову, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, суд, розв'язуючи спір, погоджується із слушністю доводів позивача щодо того, що зазначене вище спірне майно (домоволодіння [ADDRESS]), хоча і набуте позивачем за час шлюбу, але за власні кошти позивача, отримані від продажу майна, яке було набуто в порядку спадкування, та в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю, через що для суду вбачаються підстави для поновлення порушених прав позивача в обраний останнім спосіб. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved