Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до суду про стягнення боргу за договором позики в розмірі 60840 гривень, 4250,92 гривень - інфляційних втрат від суми простроченого грошового зобов"язання за період прострочення з 21.01.2017 року 21.08.2017 року, 1065,12 - 3% річних за період прострочення з 21.01.2017 року 21.08.2017 року, а всього 66156,04 гривень. Свій позов мотивував тим, що 20.12.2016 року [PERSON] позичила у нього на власні потреби грошові кошти у сумі 60840 гривень, які зобов'язувалась повернути через один місяць тобто 20.01.2017 року. Про це 20.12.2016 року була складена письмова розписка за власноручним підписом [PERSON] Станом на сьогоднішній день відповідач не сплатила жодної суми для повернення свого боргу та не вчиняє ніяких дій, спрямованого на належне виконання взятого а себе зобов'язання. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву в якій позов підтримав повністю, просив його завдольнити та долучив до заяви для приєднання до справи оригінал розписки [PERSON] від 20.12.2016 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у її відсутність не подала, хоча про час і місце судового розгляду справи повідомлена завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Частиною 1 ст. 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про день, час і місце судового заідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що підстав для відкладення розгляду справи згідно ст. 169 ЦПК України не має, і позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд здійснює заочний розгляд справи з врахуванням вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 20.12.2016 року (а.с.45), відповідно до якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 60840 гривень та зобов"язалася їх повернути до 20.01.2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Крім того, як вбачається з Постанови Верховного Суду України від 01.10.2014 року в справі № 6-113цс14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних, Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання незалежно від правових підстав його виникнення в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі ст. 625 ЦК України позивачем здійснено нарахування інфляційних витрат та 3% річних у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання: 3% річних за період з 21.01.2017 року по 21.08.2017 року становить 1065,12 гривень, інфляційні витрати за період 21.01.2017 по 21.08.2017 року - 4250,92 гривень.. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача законними та обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 977,25 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved