Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.12.2001 з нього на користь відповідача стягувалися аліменти в розмірі 1/3 частини доходів, але не менше 1/2 одного неоподатковуваного мінімуму доходу в місяць на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] до досягнення дітьми повноліття. Згідно розрахунку заборгованості за аліментами, виданого Калуським МРВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, за період з 20.04.2006 до серпня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів складає 75 355,30 гривень. Позивач зазначив, що в період з квітня 2006 по січень 2013 року діти проживали разом з ним в квартирі [ADDRESS] . Відповідач проживала разом з ними до листопада 2011 року, коли поїхала на роботу до тур комплексу «Буковель». Після повернення вона почала вести мову про розлучення, а тому 2 грудня 2012 року він пішов жити до свої матері. Через 2 дні до нього теж прийшов син [PERSON] та залишився проживати разом з ним. У вересні 2012 року дочка [PERSON] поступила на навчання до університету, відповідач матеріально допомагав їй та перераховував кошти на картковий рахунок, сплативши їй в загальному за період 2014-2018 роки 16 462,00 гривень. Також зазначив, що в цей час діти знаходилися на його повному утриманні. Восени 2013 року він створив нову сім`ю та переїхав разом з сином проживати до дружини в м. Рівне. В березні 2016 син переїхав проживати в м. Калуш до бабусі, а у вересні 2016 поступив на навчання в училище в м. Івано-Франківськ, де орендував квартиру. Всі матеріальні витрати по утриманні сина ніс він. З матір`ю син почав спілкуватися тільки у вересні 2017 року та почав приїжджати до неї на вихідні. З цього часу він надсилав кошти для утримання сина як на картковий рахунок відповідача, так і безпосередньо сину. Враховуючи, що діти весь цей час проживали разом з ним та його матір`ю, перебували на його утриманні, позивач просить суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах по виконавчому листу № 2-1905 від 21.12.2001. 21.12.2019 відповідач подала відзив на позов, в якому вказала на безпідставність позову. вважає, що позивач не визнає існування заборгованості, та веде мову про неправомірність дій державного виконавця по нарахуванню заборгованості. При цьому позивачем не надано жодного підтвердження про те, що він звертався до виконавчої служби із заявою про здійснення перерахунку заборгованості на підставі документів, які долучені до позовної заяви, а державний виконавець відмовив у здійсненні такого перерахунку. 03.01.2019 позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не заперечила факту, що діти весь час, за який нараховувалися аліменти, проживали разом з ним. Жодних вагомих заперечень на позов вона не навела. 14.01.2019 [PERSON] подала заперечення на позов, в якому вказала, що вся суть пояснень позивача зводиться до того, що він весь час сплачував аліменти, а коли син проживав з ним, він витрачав кошти безпосередньо на дитину. Вважає, що сплачувати кошти на утримання дітей він повинен був в її користь. Також перерахування коштів повинен здійснювати особисто позивач, а не інші особи, зокрема мама чи його дружина. Вважає, що позивач не навів жодних вагомих підстав для звільнення його від сплати аліментів. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов, просили його задоволити з викладених у позові та заявах по справі підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позов не визнала. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно рішення Калуського міського суду Івано-Франківської області від 21.12.2001 з [PERSON] на користь [PERSON] стягувалися аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше Ѕ неоподатковуваного мінімуму доходу гривень в місяць на дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] до досягнення дітьми повноліття (а.с. 5-6). Також в матеріалах справи (а.с. 8) міститься заява відповідача [PERSON]. від 20.04.2006 року, про те що [PERSON] у вказаний період сплатив аліменти в повному обсязі. Разом з тим згідно розрахунку із сплати аліментів сукупний розмір заборгованості [PERSON] станом на грудень 2018 року складає 75 355,30 гривень (а.с. 9-10). З огляду на наявність заборгованості державний виконавець надіслав позивачу виклик для надання пояснень щодо несплати аліментів згідно рішення суду (а.с. 7). 20.03.2014 [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] (а.с. 16), в якому [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с. 15). Також 22.10.2014 [PERSON] написала заяву, яка була нотаріально засвідчена, про те, що малолітній син [PERSON] та неповнолітня дочка [PERSON] проживають з батьком у м. Рівне (а.с. 17). Крім того, згідно довідки ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 імені Володимира Короленка [PERSON] з вересня 2013 року по березень 2016 року навчався в даному навчальному закладі в м. Рівне та вибув у Калуський ліцей Івано-Франківської області (а.с. 11). Факт проживання дитини з батьком у м. Рівне в 2014 році підтверджується також актом від 21.11.2014 (а.с. 12). У період часу з 2015 по 2017 роки [PERSON] відпочивав на «Православному таборі-рафтінгу Соколині гори», оплату за що здійснив батько [PERSON] (а.с. 13). З наданих позивачем квитанцій (а.с. 20-58) вбачається, що в період часу з 01.12.2014 по 28.08.2018 відповідач, а також його дружина, перерахували дітям [PERSON] та [PERSON] кошти в загальній сумі 31 597,00 гривень. Крім того, позивач перерахував [PERSON] 9506,00 гривень на картковий рахунок. Свідок [PERSON] , матір позивача, пояснила суду, що до 2013 року син проживав разом із дружиною. Після розлучення син прийшов проживати до неї, а через тиждень з ним почав проживати також його син [PERSON] . Після одруження син перебрався жити в м. Рівне, куди забрав і сина. Дочка [PERSON] почала навчатися у ВУЗі та приїжджала до неї на вихідні. Діти не мали ключів від квартири, де проживали раніше, мати дітям не допомагала нічим. Наприкінці 2016 року онук [PERSON] перейшов проживати до матері, однак також навчався у м. Івано-Франківську, де фактично і проживав. В цей період син перераховував йому кошти на картковий рахунок. Свідок [PERSON] , дочка позивача, пояснила суду, що після розлучення з матір`ю батько повністю забезпечував її та брата. Грошей від матері вона не отримувала жодних. Про те, чи надавала матір фінансову допомогу її брату після того, як він поїхав на проживання у м. Рівне їй невідомо. Весь період її навчання до 2018 року батько надавав їй фінансову допомогу. До 9-го класу брат проживав у бабусі, а відколи почав навчатися у м. Івано-Франківську, почав спілкуватися з мамою, мама почала йому купляти деякі речі. Вважає, позов підставним, оскільки батько в повній мірі забезпечував її всім необхідним. Свідок [PERSON] , сусід [PERSON] , пояснив, що після розірвання шлюбу [PERSON] тривалий час проживав у матері разом із сином, також до них приїжджала дочка. Після того, як позивач поїхав на проживання до м. Рівне, онук продовжував проживати з бабусею. На даний час онук періодично навідується до бабусі, так як навчається у м. Івано-Франківськ. Свідок [PERSON] , син позивача, пояснив суду, що до 2013 року проживав з батьками спільно, а після їх розлучення разом з батьком перейшов проживати до бабусі за адресою [ADDRESS] . Після того, як батько уклав новий шлюб. Він разом з ним переїхав проживати до м. Рівне. Однак у 2016 році повернувся до бабусі та проживав з нею. У вересні 2016 року він поступив на навчання в училище в м. Івано-Франківськ та продовжував приїжджати до бабусі до кінця 2016 року. Протягом всього цього часу мама не допомагала йому матеріально, кошти надавав тільки батько. Після вступу до училища мама теж почала допомагати йому матеріально. Вважає, що [PERSON] слід звільнити від заборгованості зі сплати аліментів, так як він весь цей час самостійно фактично утримував їх із сестрою. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Зі змісту статей 179 - 181 Сімейного кодексу України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину. Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільненні від них. Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт проживання неповнолітніх дітей з 2012 року разом з батьком був встановлений в судовому засіданні, не оспорювався відповідачем та підтверджується показаннями свідків та письмовими доказами у справі. Суд вважає наданий [PERSON] акт обстеження матеріально-побутових умов від 22.10.2018, в якому зафіксовано факт проживання [PERSON] з нею з травня місяця 2016 року та на час складання акту разом з нею за адресою [ADDRESS] , таким, що суперечить матеріалам справи. Крім того в акті вказано, що даний факт встановлений зі слів матері (а.с. 77). Також суду не наведено доказів відносно участі відповідача [PERSON] в утриманні дочки [PERSON] та сина [PERSON] , а також використання отриманих аліментів на потреби дітей. Тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову про звільнення від сплати аліментів позивача [PERSON] , оскільки на час виникнення заборгованості неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживали окремо від позивача [PERSON] і перебували на повному утриманні [PERSON] . Водночас згідно отриманих в суді показань свідка [PERSON] його мати почала брати участь в його утриманні тільки з кінця 2016 року. На підставі наведеного та

Outcome: approved