Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просили: - визнати недійсним з моменту вчинення договір від 24 квітня 2012 року посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №623, - визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку в цій квартирі, - стягнути з відповідача вартість сплачених комунальних послуг в сумі 1760,00 гривень, - витребувати від відповідача автомобіль «Деу Ланос», 2006 р.в., двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], визнати за позивачем-2 право власності на автомобіль «Деу Ланос», 2006 р.в., двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]. - стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 19 грудня 2007 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено запис у книзі реєстрації актів цивільного стану РАГСу Жовтневого району за №1429. Даний шлюб в подальшому згідно з рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.11.2013 року по справі №200/10801/13-ц за позовом [PERSON], до [PERSON] про розірвання шлюбу. [PERSON] є дочкою позивача [PERSON]. У зв'язку з тим, що у відповідача з'явилася інша жінка, 01.01.2010 року він припинив фактично сімейні стосунки і спільне проживання з дружиною позивачем-2 і пішов з сім'ї проживати до іншої жінки [PERSON], [INFO]. Таким чином, з 01.01.2010 року по теперішній час, відповідач проживає за адресою: [ADDRESS]. Оскільки у відповідача не склалося спільне життя з позивачем-2 та у зв'язку з тим, що у відповідача з'явилася інша жінка, з якою він фактично з 01.01.2010 року має сімейні відносини і веде спільне господарство, а також маючи твердий намір мати місце проживання у неї вдома, відповідач вирішив подарувати доньці позивача - 2, позивачу - 1, належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належала йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровськ згідно з розпорядженням від 27 січня 1998 року №2/297-98, зареєстрованого в реєстровій книзі Дніпропетровського МБТІ №187п-53-104, реєстраційний номер №29683097. 17 лютого 2010 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу, відповідач, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, зокрема, щодо недійсності правочину, володіючи українською мовою, подарував позивачу - 1 належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS]. Однак, після того, як відповідач подарував свою квартиру позивачу-1, від нього постійно почали надходити вимагання щодо сплати йому якихось коштів, викликані, на думку позивачів, під впливом його нової жінки [PERSON], яка неодноразово дзвонила і приходила додому до позивачів в нетверезому стані і наполягала на тому, щоб відповідачу повернули дарунок у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS], або сплатили якісь кошти за такий подарунок. Звісно ж, оскільки жодною нормою діючого законодавства не передбачено сплачувати кошти за подарунки, то вимоги відповідача і його нової жінки залишалися без задоволення з боку позивачів. З початку 2012 року, враховуючи те, що позивачі не реагували на вимагання відповідача - сплатити йому кошти за подарунок, він вирішив спробувати повернути собі подаровану квартиру обманним шляхом, обіцяючи позивачу-2 повернутися до неї і піти від своєї коханки. Відповідач обманював позивачів, що має намір проживати з ними щасливим сімейним сумісним життям довічно. До того ж, від відповідача надходили погрози в адресу позивачів про те, що якщо вони не погодяться прийняти його назад в сім'ю, то він почне під впливом спиртних напоїв порушувати їх спокій, судитися з ними і відсудить все майно, що в них є, а також сказав, що в нетверезому стані він спроможний на неадекватні поступки і не відповідає за те, що він зможе зробити з позивачами, якщо вони не укладуть в нотаріальній формі запропонований ним договір. 24 квітня 2012 року між позивачами і відповідачем було укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстровано в реєстрі за №623. Даний договір позивачі уклали під впливом постійних погроз та обману з боку відповідача, під його тиском і впливом, знаходячись у стані заляканості позивачі не розуміли значення цього правочину, який насправді виявився таким, що порушує їх права і не відповідає дійсним намірам та взагалі нормам діючого законодавства України. Так, позивачі, являючись власниками квартир №№10 і 10-а по [ADDRESS], посилаючись на неіснуючі обставини взяли на себе зобов'язання перед відповідачем, які не відповідають їх інтересам. У вказаному договорі зазначено, що оскільки позивач-2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та квартири фактично об'єднані в одну для спільного проживання, позивачі зобов'язалися надати право довічного проживання в цих квартирах відповідачу. Насправді, на момент укладення даного договору, відповідач, крім того, що не проживав з позивачами спільним сімейним життям, а ще й не виконав своїх обіцянок перед позивачами стосовно щасливого сімейного спільного проживання одразу ж після укладення вказаного договору. Відповідач і надалі проживав з [PERSON] До того ж, той факт, що на момент укладення договору юридично позивач-2 ще знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, зовсім не дає йому право на довічне проживання в належних позивачам квартирах. Факт того, що відповідач не проживав з позивачами однією сім'єю встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2013 року по справі №200/10801/13-ц за позовом відповідача до позивача-2 про розірвання шлюбу. Крім того, в п. 3 договору вказано, що у випадку невиконання позивачами зобов'язання щодо довічного проживання відповідача в належних їм квартирах, або невиконання відповідачем зобов'язань щодо додержання правил спільного проживання в зазначених квартирах, не зловживання палінням та спиртними напоями, будуванні сімейних відносин з позивачем-2 та іншими членами сім'ї, які проживають в цих квартирах, на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, сторони домовились продати належні позивачам квартири, та розподілити одержані від продажу грошові кошти наступним чином: · грошові кошти, одержані від продажу квартири позивача-2, належатимуть позивачу-2; · грошові кошти, одержані від продажу квартири позивача-1, розподіляються між позивачем-1 та відповідачем наступним чином: · 1/3 частина грошових коштів - позивачу-1; · 2/3 частини грошових коштів - відповідачу, в якості компенсації за «начебто» позбавлення права на проживання. Позивачі вважають, що цей правочин не відповідає нормам діючого законодавства і порушує їх Конституційні права, зокрема, право на житло. Що ж стосується відповідача, то його прав на проживання ніхто не порушував, він сам зробив свій вибір і пішов проживати до іншої жінки. Відповідно, відповідач не має право на компенсацію за начебто позбавлення права на житло. Відповідач, на момент укладання вказаного договору усвідомлював, що не збирається повертатися до дружини, як жив з іншою жінкою з січня 2010 року, так і живе по теперішній час. Тому і змусив позивачів підписати цей договір, яким наділив себе правом на безпідставне отримання коштів з продажу квартир, які йому не належать. Починаючи з моменту укладення даного договору відповідач постійно змушує позивачів продати належні їм квартири, постійно залякує позивачів та погрожує. Крім нього, позивачам постійно дзвонять і приходять додому нова жінка відповідача із своїми синами, наполягає на тому, щоб позивачі негайно продали свої квартири і віддали їм кошти. Що ж стосується позивачів, то вони уклали даний договір під вмовляння відповідача, під брехливі обіцянки повернутися до дружини (позивача-2) і проживати щасливим подружнім сімейним життям та під погрози вчинення відповідачем неадекватних поступків. Тобто відповідач шахрайським шляхом змусив позивачів підписати договір, яким вони фактично, мало того, що повинні позбавити себе житла, так ще й виплатити відповідачу компенсацію за те, що він покинув їх і нахабно проживає з іншою жінкою, будучи в зареєстрованому шлюбі з позивачем-2. До того ж, після укладення цього договору відповідачем було подано позов про розірвання шлюбу, позивач-2 заперечувала і не хотіла розлучатися з ним, однак 07.11.2013 року їхній шлюб було розірвано судом. Таким чином, враховуючи по перше, невідповідність вказаного договору діючому законодавству і фактичним обставинам при укладанні, а також беручи до уваги те, що його існування порушує права позивачів, а його існування або виконання можуть привести до негативних наслідків, а також беручи до уваги укладення договору позивачами під впливом обману та погроз відповідача, позивачі вважають, що даний договір має бути судом визнано недійсним. Крім того, враховуючи те, що з 01.01.2010 року відповідач не проживає, але зареєстрований в квартирі, яка належить позивачу-1, за адресою: [ADDRESS], позивач-1 не має бажання проживати з ним в своїй квартирі. Позивач-1 не має бажання сплачувати за відповідача комунальні послуги, які кожного місяця нараховують комунальні служби. В позивача-1 скрутне матеріальне становище, тому він як може намагається зберегти та заощадити грошові кошти, а наявність реєстрації відповідача в даній квартирі, змушує позивача-1 сплачувати за нього в той час коли він не користується та не проживає в квартирі з 2010 року. Факт не проживання відповідача з початку 2010 року позивачі підтверджують поясненнями свідків. Позивачі вважають, що відповідач, який не проживає за адресою [ADDRESS], втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки за адресою [ADDRESS] відповідач не проживає, але зареєстрований, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються комунальними службами, чим об'єктивно порушуються права позивача-1, якій доводиться сплачувати комунальні послуги за відповідача, тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Загальна сума коштів за комунальні послуги, яка була сплачена позивачем-1 за відповідача, складає 1760,00 гривень. Дані кошти, на думку позивача-1, відповідач повинен повернути їй. Згідно довідки ЖЕД №1 КП «ЖИЛСЕРВІС-2»ДМР відповідач єдиний, хто зареєстрований за адресою : [ADDRESS] та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, газопостачання, електричної енергії. Оскільки відповідач до теперішнього часу добровільно не знявся з реєстрації у квартирі позивача-1, по сьогоднішній день він юридично являється споживачем комунальних послуг. Оплата за надані комунальні послуги вноситься позивачем-1 щомісячно, згідно норм і тарифів встановлених обласними державними адміністраціями. У зв'язку з тим, що внаслідок заборгованості за комунальні послуги міг виникнути ризик втрати нерухомого майна, а саме квартири по вул. Леніна,33/10, яка належить позивачу-1 і споживачем комунальних послуг юридично у якій є відповідач, шляхом того, що комунальні служби в разі стягнення суми заборгованості за комунальні послуги могли звернути стягнення на дану квартиру та/або майна, яке в ній знаходиться, позивачу-1 довелося сплачувати за відповідача комунальні послуги. Тому, Позивач-1 вважає за необхідне стягнути з відповідача вартість сплачених нею комунальних послуг за період до моменту зняття його з реєстраційного обліку в належній позивачу-1 квартирі та визнати відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 14.06.2006 року позивачу-2 належить автомобіль «Деу Ланос», 2006 р.в., д. н. [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]. Позивач-2 недавно дізналася про те, що належним їй автомобілем «Деу Ланос», 2006 р.в., д. н. [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], незаконно заволодів відповідач. На даний автомобіль позивач-2 давала на відповідача довіреність на розпорядження автомобілем від 17.02.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровану в реєстрі за №253, яку в подальшому позивач-2 за своєю заявою у того ж нотаріуса відмінила 31.03.2011 року відповідно до витягу №1816769, тобто з 31.03.2011 року довіреність з правом розпорядження, видана на відповідача, була припинена. Однак, 07.04.2011 року вищевказаний, належний позивачу-2 автомобіль, не відомо яким саме чином, оскільки дію довіреності відповідача вже було припинено, був відповідачем знятий з обліку в ДАІ і зареєстрований на коханку відповідача, з якою він проживає - [PERSON] з видачею державного номерного знаку [NUMBER]. На сьогодні даний автомобіль вже знову переоформлено на відповідача і він продовжує незаконно володіти і користуватися належним позивачу-2 автомобілем. На прохання позивача-2 повернути їй автомобіль, відповідач відмовився його повертати. Тому позивач-2 вважає за необхідне звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача про витребування від нього свого автомобіля з його незаконного володіння та про визнання права власності на автомобіль, якийм відповідач незаконно заволодів без відповідної правової підстави. В судове засідання позивачі не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розряду справи не звернувся. Статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивачі проти ухвалення заочного рішення не заперечують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 грудня 2007 року, між позивачем-2 та відповідачем було укладено шлюб, про що зроблено запис у книзі реєстрації актів цивільного стану РАГСу Жовтневого району за №1429. Даний шлюб в подальшому згідно з рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.11.2013 року по справі №200/10801/13-ц за позовом відповідача до позивача-2 про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] є дочкою позивача [PERSON]. У зв'язку з тим, що у відповідача з'явилася інша жінка, 01.01.2010 року він припинив фактично сімейні стосунки і спільне проживання з дружиною [PERSON] і пішов з сім'ї проживати до іншої жінки [PERSON], [INFO]. Таким чином, з 01.01.2010 року по теперішній час, відповідач проживає за адресою: [ADDRESS]. Оскільки у відповідача не склалося спільне життя з позивачем-2 та у зв'язку з тим, що у відповідача з'явилася інша жінка, з якою він фактично з 01.01.2010 року має сімейні відносини і веде спільне господарство, а також маючи твердий намір мати місце проживання у неї вдома, відповідач вирішив подарувати доньці [PERSON] - [PERSON], належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належала йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровськ згідно з розпорядженням від 27 січня 1998 року №2/297-98, зареєстрованого в реєстровій книзі Дніпропетровського МБТІ №187п-53-104, реєстраційний номер №29683097. 17 лютого 2010 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу, відповідач, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, зокрема, щодо недійсності правочину, володіючи українською мовою, подарував позивачу [PERSON] належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS]. Однак, після того, як відповідач подарував свою квартиру [PERSON], від нього постійно почали надходити вимагання щодо сплати йому якихось коштів, викликані, на думку позивачів, під впливом його нової жінки [PERSON], яка неодноразово дзвонила і приходила додому до позивачів в нетверезому стані і наполягала на тому, щоб відповідачу повернули дарунок у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS], або сплатили якісь кошти за такий подарунок. Звісно ж, оскільки жодною нормою діючого законодавства не передбачено сплачувати кошти за подарунки, то вимоги відповідача і його нової жінки залишалися без задоволення з боку позивачів. З початку 2012 року, враховуючи те, що позивачі не реагували на вимагання відповідача - сплатити йому кошти за подарунок, він вирішив спробувати повернути собі подаровану квартиру обманним шляхом, обіцяючи [PERSON] повернутися до неї і піти від своєї коханки. Відповідач обманював позивачів, що має намір проживати з ними щасливим сімейним сумісним життям довічно. До того ж, від відповідача надходили погрози в адресу позивачів про те, що якщо вони не погодяться прийняти його назад в сім'ю, то він почне під впливом спиртних напоїв порушувати їх спокій, судитися з ними і відсудить все майно, що в них є, а також сказав, що в нетверезому стані він спроможний на неадекватні поступки і не відповідає за те, що він зможе зробити з позивачами, якщо вони не укладуть в нотаріальній формі запропонований ним договір. 24 квітня 2012 року між позивачами і відповідачем було укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстровано в реєстрі за №623. Даний договір позивачі уклали під впливом постійних погроз та обману з боку відповідача, під його тиском і впливом, знаходячись у стані заляканості позивачі не розуміли значення цього правочину, який насправді виявився таким, що порушує їх права і не відповідає дійсним намірам та взагалі нормам діючого законодавства України. Так, позивачі, являючись власниками квартир №№10 і 10-а по [ADDRESS], посилаючись на неіснуючі обставини взяли на себе зобов'язання перед відповідачем, які не відповідають їх інтересам. У вказаному договорі зазначено, що оскільки [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та квартири фактично об'єднані в одну для спільного проживання, позивачі зобов'язалися надати право довічного проживання в цих квартирах відповідачу. Насправді, на момент укладення даного договору, відповідач, крім того, що не проживав з позивачами спільним сімейним життям, а ще й не виконав своїх обіцянок перед позивачами стосовно щасливого сімейного спільного проживання одразу ж після укладення вказаного договору. Відповідач і надалі проживав з [PERSON] До того ж, той факт, що на момент укладення договору юридично позивач-2 ще знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, зовсім не дає йому право на довічне проживання в належних позивачам квартирах. Факт того, що відповідач не проживав з позивачами однією сім'єю встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2013 року по справі №200/10801/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Крім того, в п.3 договору вказано, що у випадку невиконання позивачами зобов'язання щодо довічного проживання відповідача в належних їм квартирах, або невиконання відповідачем зобов'язань щодо додержання правил спільного проживання в зазначених квартирах, не зловживання палінням та спиртними напоями, будуванні сімейних відносин з позивачем-2 та іншими членами сім'ї, які проживають в цих квартирах, на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, сторони домовились продати належні позивачам квартири, та розподілити одержані від продажу грошові кошти наступним чином: · грошові кошти, одержані від продажу квартири позивача-2, належатимуть позивачу-2; · грошові кошти, одержані від продажу квартири позивача-1, розподіляються між позивачем-1 та відповідачем наступним чином: · 1/3 частина грошових коштів - позивачу-1; · 2/3 частини грошових коштів - відповідачу, в якості компенсації за «начебто» позбавлення права на проживання. Суд вважає, що даний правочин не відповідає нормам діючого законодавства і порушує Конституційні права позивачів, зокрема, право на житло. Стосовно відповідача, то його прав на проживання ніхто не порушував, він сам зробив свій вибір і пішов проживати до іншої жінки. Відповідач не має права на компенсацію за начебто позбавлення права на житло. Відповідач, на момент укладання вказаного договору усвідомлював, що не збирається повертатися до дружини, як жив з іншою жінкою з січня 2010 року, так і живе по теперішній час. Тому і змусив позивачів підписати цей договір, яким наділив себе правом на безпідставне отримання коштів з продажу квартир, які йому не належать. Починаючи з моменту укладення даного договору відповідач постійно змушує позивачів продати належні їм квартири, постійно залякує позивачів та погрожує. Крім нього, позивачам постійно дзвонять і приходять додому нова жінка відповідача із своїми синами, наполягає на тому, щоб позивачі негайно продали свої квартири і віддали їм кошти. Позивачі уклали даний договір під вмовляння відповідача, під брехливі обіцянки повернутися до дружини (позивача-2) і проживати щасливим подружнім сімейним життям та під погрози вчинення відповідачем неадекватних поступків. Тобто відповідач шахрайським шляхом змусив позивачів підписати договір, яким вони фактично, мало того, що повинні позбавити себе житла, так ще й виплатити відповідачу компенсацію за те, що він покинув їх і нахабно проживає з іншою жінкою, будучи в зареєстрованому шлюбі з позивачем-2. До того ж, після укладення цього договору відповідачем було подано позов про розірвання шлюбу, позивач-2 заперечувала і не хотіла розлучатися з ним, однак 07.11.2013 року їхній шлюб було розірвано судом. Таким чином, враховуючи по перше, невідповідність вказаного договору діючому законодавству і фактичним обставинам при укладанні, а також беручи до уваги те, що його існування порушує права позивачів, а його існування або виконання можуть привести до негативних наслідків, а також беручи до уваги укладення договору позивачами під впливом обману та погроз відповідача, даний договір має бути судом визнано недійсним. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно ст. 228 Цивільного Кодексу України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, укладений Позивачами з Відповідачем є таким, що порушив конституційне право Позивачів передбачене ст. 41 Конституцією України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Також судом встановлено, що з 01.01.2010 року відповідач не проживає, але зареєстрований в квартирі, яка належить позивачу-1, за адресою: [ADDRESS], позивач-1 не має бажання проживати з ним в своїй квартирі. Позивач-1 не має бажання та обов'язку сплачувати за відповідача комунальні послуги, які кожного місяця нараховують комунальні служби. Наявність реєстрації відповідача в даній квартирі, змушує позивача-1 сплачувати за нього в той час коли він не користується та не проживає в квартирі з 2010 року. Факт не проживання відповідача з початку 2010 року підтверджено поясненнями свідків. Відповідач, який не проживає за адресою [ADDRESS], втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст.41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» Згідно змісту ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 71 ч. 1 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Загальна сума коштів за комунальні послуги, яка була сплачена позивачем-1 за відповідача, складає 1760,00 гривень. Згідно довідки ЖЕД №1 КП «ЖИЛСЕРВІС-2»ДМР відповідач єдиний, хто зареєстрований за адресою : [ADDRESS] та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, газопостачання, електричної енергії. Оскільки відповідач до теперішнього часу добровільно не знявся з реєстрації у квартирі позивача-1, по сьогоднішній день він юридично являється споживачем комунальних послуг. Відповідно до ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач, це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Оскільки Відповідач до теперішнього часу добровільно не знявся з реєстрації у квартирі Позивача-1, по сьогоднішній день він юридично являється споживачем комунальних послуг Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електрична, теплова енергія і інші послуги) підлягають оплаті крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Згідно з п. 17, 18, 20, 30 Правил надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги. Оплата за надані послуги вноситься щомісячно, згідно норм і тарифів встановлених обласними державними адміністраціями. Відповідно до ст. 68 ЖК України - наймачі зобов'язані вчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 528 ЦК України інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 ЦК України. У зв'язку з тим, що внаслідок заборгованості за комунальні послуги міг виникнути ризик втрати нерухомого майна, а саме квартири по вул. Леніна,33/10, яка належить позивачу-1 і споживачем комунальних послуг юридично у якій є відповідач, шляхом того, що комунальні служби в разі стягнення суми заборгованості за комунальні послуги могли звернути стягнення на дану квартиру та/або майна, яке в ній знаходиться, позивачу-1 довелося сплачувати за відповідача комунальні послуги. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача-1 вартість сплачених нею комунальних послуг за період до моменту зняття його з реєстраційного обліку в належній позивачу-1 квартирі та визнати відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст.383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 14.06.2006 року позивачу-2 належить автомобіль «Деу Ланос», 2006 р.в., д. н. [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, даним автомобілем «Деу Ланос», 2006 р.в., д. н. [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], незаконно заволодів відповідач. На вказаний автомобіль позивач-2 давала на відповідача довіреність на розпорядження автомобілем від 17.02.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровану в реєстрі за №253, яку в подальшому позивач-2 за своєю заявою у того ж нотаріуса відмінила 31.03.2011 року відповідно до витягу №1816769, тобто з 31.03.2011 року довіреність з правом розпорядження, видана на відповідача була припинена. Однак, 07.04.2011 року вищевказаний, належний позивачу-2 автомобіль був відповідачем знятий з обліку в ДАІ і зареєстрований на [PERSON] з видачею державного номерного знаку [NUMBER]. На сьогодні даний автомобіль вже знову переоформлено на відповідача і він продовжує незаконно володіти і користуватися належним позивачу-2 автомобілем. На прохання позивача-2 повернути їй автомобіль, відповідач відмовився його повертати. Суд вважає за необхідне витребувати від відповідача вказаний автомобіль з його незаконного володіння та визнати право власності за позивачем-2 на автомобіль, яким відповідач незаконно заволодів без відповідної правової підстави. У відповідності з ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачів сплачені та підтверджені документально судові витрати по справі, а саме: судовий збір за подачу позову в сумі 1077,20 грн., з яких 365,40 грн. на користь позивача-1 та 711,80 грн. на користь позивача-2 (платіжні доручення від 01.12.2014 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved