Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він та його дружина є співвласниками квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування. В даній квартирі крім нього, його дружини та сина зареєстрований з 24.05.1996 р. син його дружини від першого шлюбу - відповідач [PERSON] , який з 2015 ороку мешкає фактично за іншою адресою. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останній відсутній за місцем реєстрації та мешкає за межами України і у нього відсутня можливість зробити це самостійно. Просив визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися надавши заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 27.11.2019р. про прийняття позовної заяви до розгляду відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України в тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та 3 особі [PERSON] в рівних частках належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07.03.1996 р. реєстровий №4-724 зареєстрованого в БТІ 14.03.1996р. реєстраційний №35404 (а.с.11-12) Згідно відмітки у паспорту громадянина України [NUMBER] виданого Приморським РВ 08.04.2005 року на ім`я [PERSON] останній зареєстрований у спірній квартирі з 24.05.1996 р. (а.с. 8). З акту про фактичне проживання №356 виданого КСН «Криштальний» від 18.09.2019 р. вбачається, що в квартирі [ADDRESS] фактично мешкають лише [PERSON] та [PERSON] ( а.с.21), Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 04.12.2019 р. згідно до якої станом на 30.11.2019 року [PERSON] , [INFO] , 30.03.2015 р . перетнув кордон України в пункті пропуску Бориспіль в напрямку «виїзд», інформація щодо перетину кордону в напрямку «в`їзд» відсутня (а.с. 37). Крім того з інформаційної довідки про осіб, занесених до державного реєстру жителів виданого міською радою Алькала -де-Енарес, Іспанія вбачається, що в реєстрі жителів маються відомості про [PERSON] , дата реєстрації 26.05.2015 р. ( а.с.17). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї позивача, та з березня 2015 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved