Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зазначивши, що з 26.09.1998 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, на протязі останніх років їх стосунки погіршились, кожен живе своїм особистим життям, між ними регулярно виникають сварки, непорозуміння щодо подальшого будування сім"ї та побуту. Відповідач постійно скаржиться на те, що він мало заробляє, що витрачає неправильно зароблені гроші. На протязі останнього року вони проживають окремо, не підтримують сімейних та подружніх стосунків, фактично шлюбні відносини між ними припинені, примирення не бажають, шлюб існує формально. Просить шлюб розірвати, неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишити проживати з матір`ю. Сторони до суду не з"явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач позов визнала та просила судові витрати покласти на позивача так, як на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін, без фіксації технічними засобами, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 26.09.1998 року, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міськвиконкому Житомирської області, актовий запис №352. Від спільного проживання мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Через непорозуміння між собою сторони припинили подружні стосунки, не підтримують сімейних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть і примирення не бажають. Шлюб носить формальний характер. Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Положеннями ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, позов визнаний відповідачем, за таких обставин, суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалась, шлюб носить формальний характер, отже даний позов підлягає задоволенню. Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін, суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та роз`ясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років - визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років - визначається нею самою. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач підлягає звільненню від сплати судового збору відповідно до ч.1 п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір», оскільки являється учасником бойових дій, що стверджується копією посвідчення. Заперечення відповідача про те, що з неї не підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи судом, так як остання має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, суд відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, так як ст.88 ЦПК України не передбачено такої підстави звільнення сторони від сплати судових витрат.

Outcome: approved