Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив суд: стягнути з [PERSON], на свою користь суму боргу у розмірі 700 000,00 (сімсот тисяч гривен 00 коп.), та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7000,00 (сім тисяч гривен 00 копійок). В обґрунтування позову зазначив, що 01 вересня 2015 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Постачальник) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір постачання запасних частин до автотранспортних засобів (надалі - Товар). На виконання вказаного договору Постачальником передано на користь Покупця Товару загальною вартістю 700 000,00 (сімсот тисяч гривен 00 коп.), що підтверджується видатковою накладною № 2669 від 01.09.2015р. Вартість Товару Покупцем сплачена не була. 21 лютого 2017 року ФОП [PERSON] пред'явлено вимогу оплатити Товар, отриманий на підставі видаткової накладної № 2669 від 01.09.2015 р., шляхом перерахування вартості Товару у розмірі 700 000,00 (Сімсот тисяч гривен 00 коп.) на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON]. В порушення зазначеного, станом на 17 березня 2017 року зобов'язання по оплаті товару не виконано. Заборгованість Відповідача перед Позивачем складала 700 000,00 (сімсот тисяч гривен 00 коп.). У зв'язку з тим, що Відповідач не виконував свої зобов'язання по договору, позивач змушений був звернутися до суду для стягнення заборгованості в примусовому порядку. Позивач зявився в судове засідання 18.12.2017р., надав пояснення та підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання зявився, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з?явився, належним чином та своєчасно повідомлявся про час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, надав до суду відзив на позовну заяву. Представник відповідача зявився в судове засідання 18.12.2017р. , проти позову заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до наступного. Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, договорів та інших правочинів. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Матеріалами справи встановлено, що 01 вересня 2015 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Постачальник) та [PERSON] (Покупець) укладено усний договір поставки запасних частин до автотранспортних засобів (Товар). На виконання вказаного договору Постачальником (позивач) передано на користь Покупця (відповідач) товару загальною вартістю 700 000,00 (сімсот тисяч гривен 00 коп.), що підтверджується видатковою накладною № 2669 від 01.09.2015 р. Вартість товару Покупцем не сплачена. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір є правочином. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована н набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Таким чином, договір поставки між [PERSON] та [PERSON] підлягав вчиненню у письмовій формі. Проте відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. У ст. 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У частині першій ст. 640 ЦК йдеться про консенсуальні договори, у другій частині про реальні. Договір постачання є реальним, отже він вважається укладеним з моменту передання товару постачальником покупцеві. Факт передання товару підтверджується видатковою накладною №2669 від 01.09.2015р., яка містить підпис відповідача [PERSON] та оригінал якої був досліджений судом, (а.с. 8-22_). Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частинами першої та другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Таким чином, підпис покупця [PERSON] на видатковій накладній № 2669 від 01.09.2015р. підтверджує факт поставки товару з боку Продавця (постачальника), є підставою для набуття продавцем права вимагати оплати товару, однак, момент виникнення у покупця такого обов'язку визначається в силу приписів ст. 692 Цивільного кодексу України з врахуванням встановленого договором за взаємним волевиявленням сторін строку (терміну) виконання покупцем зобов'язання з оплати товару. За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 21 лютого 2017 року ФОП [PERSON] пред'явлено вимогу оплатити Товар, отриманий на підставі видаткової накладної №2669 від 01.09.2015 р., шляхом перерахування вартості товару у розмірі 700 000,00 (сімсот тисяч гривен 00 коп.) на розрахунковий рахунок Постачальника - фізичної особи-підприємця [PERSON] 04.03.2017р. відповідач [PERSON] отримав засобами поштового звязку вимогу про оплату вказаного товару. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В порушення зазначеного, станом на момент розгляду справи зобов'язання по оплаті товару не виконано, і заборгованість відповідача перед позивачем склала 700 000,00 (сімсот тисяч гривен 00 коп.) та існує на момент винесення судового рішення. Суд критично оцінює заперечення представника відповідача на позов, оскільки суду з боку відповідача не надано належних допустимих доказів в обґрунтування неотримання поставленого товару відповідачем [PERSON] Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим статтею 76 ЦПК України визначено що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved