Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] В обгрунтування позовних вимог посилається на наступне. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, наразі до суду було подано позивачем позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача на малолітню дитину. Від шлюбу сторону мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем у належній їй на праві власності квартирі. Відповідач припускається до аморальних вчинків, здійснює на дитину психологічний тиск з метою нав'язати свої стереотипи мислення та бачення проблемних питань, з приводу чого позивач зверталась до відповідних державних служб. На відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення ним насильства в сім`ї, про наслідки розгляду якого позивачеві не відомо. Для позивача пріоритетним є здоров`я дитини, його духовний та фізичний розвиток, формування його особистості, а відповідач не здатний це зробити, оскільки не володіє інформацією щодо власного сина, не приймає участі у вирішенні навчальних цілей і завдань, та систематично маніпулює свідомістю малолітньої дитини, налаштовує його проти матері, обманює дитину, чим спричиняє дитині психічні травми. Протоколом №6 постійно діючої робочої комісії Київського району м. Харкова з питань координації дій щодо попередження насильства в сім`ї встановлено факт вчинення психологічного насильства по відношенню до дитини з боку його батька- відповідача по справі. В січні 2017 році дитина знаходилась на стаціонарному лікуванні в ДУ «ІОЗДП НАМНУ», де було встановлено, що під час відвідування батька, дитина була напружена, схвильована, а тому було обмежено час перебування відповідача у лікарні. Дитині було рекомендовано індивідуальні психотерапевтичні заняття з психологом, на які відповідач згоду не надає. Психологічне насильство над дитиною є проявом жорстокого поводження з нею, тому позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність та відсутність свого представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та повідомила про відмову від заявленого раніше клопотання про зупинення провадження у справі. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило. Від представника третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, та просить прийняти рішення з урахуванням письмового висновку. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Судом встановлено, що позивач разом з сином на даний час зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до наданого до суду витягу з протоколу №6 засідання постійно діючої робочої комісії Київського району м. Харкова з питань координації дій щодо попередження насильства в сім`ї від 03.02.2017 року, був визнаний підтвердженим факт вчинення психологічного насильства по відношенню до [PERSON] з боку батька [PERSON], та рекомендовано дитину поставити на відповідний облік. (а.с. 8). В подальшом Центром соціальних служб була відвідана родина за місцем проживання: [INFO], де було встановлено, що приміщення чисте та відповідає санітарним нормам, але наявні в квартирі поламані предмети та відсутнє скло у міжкімнатних дверях, від час візиту відчувалась велика напруга, батько заважав дитині спілкуватись з працівником Центру, та не надав згоду на діагностичну бесіду з сином, та відмовився від соціально-психологічного супроводу родини в Центрі, та отримувати послуги спеціалістів Центру щодо психологічної допомоги, у зв'язку з чим психоемоційний стан дитини погіршився, у зв'язку з тим, що психологічний тиск на дитину з боку батька продовжується. (а.с. 9). Крім того, відповідно до Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція), прийнятої 11 червня 2011 року країнами-членами Ради Європи (далі - Стамбульська конвенція), сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб: під час надання захисту та послуг з підтримки жертв належно враховувалися права та потреби дітей - свідків усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. Заходи, ужиті відповідно до цієї статті, охоплюють орієнтовані на відповідну вікову групу психосоціальні консультації дітей - свідків усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції, та приділяють належну увагу найкращим інтересам дитини (ст. 26); під час визначення опіки та прав на відвідування дітей до уваги бралися випадки насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб здійснення будь-яких прав на відвідування або опіку не ставило під загрозу права та безпеку жертви або дітей (ст. 31). Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенцією про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. (ст. 12). Комітетом у справах сім`ї, молоді та спорту по Київському району було прийнято рішення, відповідно до якого встановлено наявність психологічного насильства з боку [PERSON] по відношенню до свого сина, також було відмічено маніпулювання дитиною [PERSON] (купування дорогих речей, в той час як батько не були придбані ліки для дитини на прохання лікарів), що також відноситься до психологічного насильства. (а.с. 11-12). Відповідно до наданої медичної виписки з історії хвороби дитини, дитині рекомендовано психотерапевтичні заняття з психологом, та надана довідка, відповідно до якої під час перебування дитини в Центрі реабілітації дітей та підлітків, батько дитини приходив, але участі в обстеженні та лікуванні не приймав, за дитиною не наглядав. Вся обстеження дитина проходила разом з матір`ю. Дитина після відвідування батька була схвильованою та напруженою, тому було обмежено перебування батька у відділенні лікарні, на прохання лікарів купити дитині медикаменти, батько не відреагував, ліки придбані ним не були. (а.с. 13-14). Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків складається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Так, відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п.16 постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до висновку від 16.06.2017 року №363, Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] Таким чином, встановлено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї малолітньої дитини, не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову частину виховання; не спілкується з сином у обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини; тобто не виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання дитини, та проявляє до дитини психологічне насильство. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги, що судом достовірно встановлені обставини, які свідчать про свідоме самоухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, передбачених ст.150 СК України, по вихованню та утриманню малолітнього сина [PERSON], [INFO], та здійснення на нього психологічного тиску, що згідно ч.1 ст.164 СК України є правовою підставою для позбавлення батьківських прав, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в інтересах дитини. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 150, 164 ч.1 п.2, 165 Сімейного Кодексу України, суд, -

Outcome: approved