Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою 21.07.2015 року та зменшуючи розмір позовних вимог 04.12.2015 року просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики від 03.08.2013 року у розмірі 1200 доларів США, що станом на 04.12.2015 року еквівалентно 30 024,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що в липні 2012 року до нього звернувся відповідач з проханням надати у борг 2500 доларів США зі строком повернення три місяці. Умови договору у визначений термін [PERSON] у повному обсязі не виконав, повернувши лише 400 доларів США, тому 31.08.2013 року сторони оформили договір позики на що відповідач надав позивачу розписку. З метою забезпечення виконання умов договору, відповідач надав для зберігання Державний акт на право приватної власності на землю. У звязку з тим, що [PERSON] уникав спілкування та повернення боргу 08.09.2014 року позивач звернувся до Центрально-Міського районного відділу КМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області з письмовою заявою про злочин та 09.09.2014 року було відкрито кримінальне провадження за ст.. 190 КК України. Станом на час звернення до суду сума боргу за договором позики склала 1400,00 доларів США. Під час розгляду справи в суді відповідач 13.11.2015 року повернув ще 200 доларів США, отже, уточнюючи позовні вимоги позивач просить стягнути з відповідача 1200 доларів США, що станом на 04.12.2015 року еквівалентно 30 024,00 грн., які позивач і просив стягнути з відповідача. Представник позивача [PERSON], правом на участь в судовому засіданні не скористався, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги просив задовольнити (а.с.18,19,41). Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.40). В звязку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних законних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З вище вказаного вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 та є обовязковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Судом встановлено, що 03.08.2013 року між сторонами було укладено письмовий договір позики на суму 2500,00 доларів США, про що [PERSON] надав позивачу розписку (а.с.31). Тест вказаної розписки є доказом укладення договору позики, виникнення між сторонами договірних відносин, та безпосереднього факту передачі коштів [PERSON], який надавши до суду письмову заяву (а.с.40) не заперечував факту отримання в борг вказаної суми. Отже, укладення вказаного договору підтверджується розпискою, а відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони, а також правочин вважається вчиненим в письмовій формі, якщо він підписаний стороною, а тому суд приходить до висновку про дотримання сторонами письмової форми договору позики від 03.08.2013 року. У звязку з невиконання відповідачем умов договору позики [PERSON] 08.09.2014 року звернувся з заявою про кримінальне правопорушення до Центрально-Міського відділу РВ Криворізького МУ ГУМВС України у Дніпропетровській області, але постановою від 11.10.2014 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12014040770002974 від 09.09.2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України було закрито у звязку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.7, а.с. 13 матеріалів кримінального провадження). Як вказував позивач у позовній заяві, відповідач не заперечував, що відповідачем частково було сплачено суму боргу у розмірі 1300,00 доларів США, а залишок боргу склав 1200,00 доларів США (2500,00 1300,00 = 1200,00 доларів США) станом на 04.12.2015 року. Оскільки відповідач (боржник) видав кредитору в посвідчення зобовязання борговий документ, то позивач (кредитор), приймаючи виконання повинен був повернути цей документ, або скласти про отримання коштів відповідну розписку. Знаходження розписки у позивача (позикодавця) свідчить про те, що боргове зобовязання не припинено. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Відповідно до ст.. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України). Відповідно до розяснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Також зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України. Оскільки кошти передавалися в доларах США та позивач предявив позов про стягнення грошових сум в цій же іноземній валюті, тому суд вважає за необхідне стягнути борг з відповідача в розмірі 1 200 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення 32 208 грн. (за відомостями Національного банку України курс долара США на вказану дату 17.03.2016 року - 1 долар США склав 26,84 грн. а.с.29,31,42). Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Відповідно до квитанції від 21.07.2015 року № 63574950 позивачем при зверненні до суду з позовом майнового характеру було сплачено судовий збір у розмірі 303,80 грн. (а.с.1), тобто в розмірі, який діяв на час звернення до суду, та враховуючи те, що частково повернув борг відповідач вже після предявлення позову, тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі..

Outcome: approved