Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за наступними підставами. Як вказує позивач, на початку грудня 2018 року їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження №57566068, відкрите на підставі виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. за №3275 від 12.06.2018 року про витребування від позивачки на користь відповідача автомобілю «Богдан», д/н [NUMBER] . При цьому позивачка вказує, що існує рішення Якимівського районного суду про стягнення з позивачки на користь відповідача заборгованості за договором фінансового лізингу, предметом якого був вище вказаний автомобіль, у розмірі 89373,76 гривень. Рішення набрало законної чинності та за ним відкрито виконавче провадження. Таким чином, позивачка вважає, що вчиненням оскаржуваного виконавчого напису порушено її права, оскільки у разі його виконання з неї буде проведено подвійне стягнення за договором фінансового лізингу, укладеного між нею та відповідачем. Також, посилаючись на вимоги Постанови КМ України від 29.06.1999 року №1172 та Порядку вчинення нотаріальних дій,позивачка зазначає про невідповідність виконавчого напису №3275 від 12.06.2018 року вимогам законодавства. На підставі викладеного позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №3275, вчинений 12.06.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, про витребування від неї на користь відповідача автомобілю «Богдан», д/н [NUMBER] . Відповідач надав письмовий відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення заявлених [PERSON] вимог, мотивуючи свою позицію наступним. Так, посилаючись на діючі норми ЦК України, відповідач зазначає, що передбачено захист цивільних прав шляхом саме вчинення виконавчого напису нотаріусом. При цьому відповідач вказує, що ним нотаріусу було надано виписку по рахунку позивачки та повідомлення позивачки, з яких вбачалося наявність заборгованості за договором лізингу та безспірність цієї заборгованості. Також відповідачем було надано нотаріусу усі документи, передбачені Постановою КМ України від 29.06.1999 року №1172. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що оспорюваний виконавчий напис цілком відповідає вимогам діючого законодавства, тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Треті особи жодних відзивів з приводу позовної заяви до суду не надали, ними були подані до суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. У судовому засіданні представник позивачки на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням правової позиції, викладеної у відзиві. У задоволенні позову просить відмовити повністю. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши правову позицію відповідача, викладену у відзиві, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 24.01.2014 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №ZPH0A+28397061, на підставі якого позивачці відповідачем було передано автомобіль марки "Богдан", модель 21114, д/н [NUMBER] . За вказаним договором лізингу у позивачки перед відповідачем дійсно виникла заборгованість, яка станом на 18.02.2015 року склала 89376,76 гривень. Ця заборгованість рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 31.03.2015 року була стягнута з позивачки на користь відповідача, рішення набрало законної чинності, за ним видано виконавчий лист, з приводу якого у Якимівському районному ВДВС відкрито виконавче провадження, яке триває до теперішнього часу. 12.06.2018 року, на підставі заяви відповідача, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис за №3275 про витребування від позивачки на користь відповідача автомобілю «Богдан», д/н [NUMBER] . На підставі цього виконавчого напису Якимівським районним ВДВС було відкрито виконавче провадження №57566068. Ці факти не оспорюються сторонами, підтверджені наявними матеріалами справи, тому, на підставі статті 82 ЦПК України, суд вважає їх встановленими. Проте, позивачка стверджує, що для вчинення виконавчого напису №3275 від 12.06.2018 року передбачених законом підстав не було. Натомість, відповідач цей факт заперечує, вказуючи на те, що усі встановлені законом документи ним були подані нотаріусу, на підставі цих документів було встановлено наявність підстав для вчинення цього виконавчого напису. Так, дійсно доречними є посилання відповідача на те, що, у відповідності до положень статті18 ЦК України, вчинення виконавчого напису нотаріусом на борговому документі - є одним із засобів захисту порушених цивільних прав. Також беззаперечним та таким, що не оспорюється позивачкою, є факт порушення нею зобов`язань перед відповідачем за укладеним між ними договором фінансового лізингу №ZPH0A+28397061 від 24.01.2014 року. Таким чином, у даному випадку дійсно мається порушення прав відповідача, одним із засобів захисту яких може бути і вчинення виконавчого напису нотаріусом. Однак, при цьому слід враховувати наступне. Так, відповідно до вимог Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року за №296/5, та статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року. У відповідності до положень п.3.1 вказаного Порядку, основною умовою вчинення виконавчого напису нотаріусом є безспірність заявлених грошових вимог. Проте, твердження відповідача про те, що вимоги є безспірними, на думку суду, є помилковими, оскільки, як вбачається з наданої до суду копії нотаріальної справи з вчинення оскаржуваного виконавчого напису, відповідачем при подання документів нотаріусу було зазначено про заборгованість позивачки в період з 27.01.2014 року по 06.03.2018 року. Однак, у відповідності до рішення Якимівсьокго районного суду Запорізької області по справі №330/350/15-ц від 31.03.2015 року, на користь відповідача з позивачки було стягнуто заборгованість за тим самим договором фінансового лізингу за період з 24.01.2014 року по 18.02.2015 року. Ця заборгованість стягується з позивачки на користь відповідача у примусовому порядку, існує виконавче провадження з цього стягнення, і це не заперечується сторонами та підтверджено матеріалами виконавчого провадження, копія яких додана до матеріалів справи. При цьому, жодних відомостей про те, що будь-яка частина цієї заборгованості не була вже стягнута з позивачки, немає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вказана частина заборгованості не є безспірною, вчинення виконавчого напису з урахуванням її дійсно може привести до подвійного стягнення, що повністю підтверджує доводи сторони позивача в цій частині. Крім того, повністю обгрунтованими суд вважає також посилання представника позивачки на те, що у даному випадку дійсно є необхідним застосування положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів про реєстрацію обтяжень». Так, чинним законодавством України врегульовано способи і порядок звернення стягнення на предмет застави. При позасудовому способі звернення стягнення на предмет застави необхідно враховувати вимоги спеціального закону, яким є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». \~З метою забезпечення єдності правозастосовної практики у вказаній категорії справ Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №\~320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), зробила висновок у постанові від 16\~травня 2018 року. Можливість звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса передбачено законами України «Про нотаріат», «Про заставу», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Разом з тим порядок звернення стягнення на заставне майно врегульовано у Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі Реєстр) відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується із ч. 1\~ст. 27 спеціального закону, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам письмове повідомлення про порушення\~\~забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не залежать від розсуду стягувача. Ухилення від надсилання боржнику такого повідомлення, реєстрації в Реєстрі відомостей, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації є порушеннями, зважаючи на які нотаріус не може вчинити виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави. Відсутність у\~Законі України «Про нотаріат»\~та у\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України, вимоги до нотаріуса провести перевірку дій стягувача щодо дотримання норм спеціального\~закону щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу 30-денного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість нотаріуса не виконати ці вимоги. Коли нотаріус встановлює на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, це перешкоджає йому вчиняти виконавчий напис. У зв`язку з викладеним позивач вважає той факт, що\~стягувач не дотримався положень ч. 3 ст.\~24 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і не здійснив реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження до того, як нотаріус вчинить виконавчий напис, достатньою правовою підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. З огляду на наведене, судом робиться висновок про обґрунтованість доводів позивачки та наявність підстав для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved