Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на оформлення, видачу проїзних документів та здійснення реєстрації у Мелітопольському МВ УДМС в Запорізькій області за її місцем проживання [INFO] її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], без письмової згоди батька дітей [PERSON], [INFO], а також надати дозвіл малолітнім [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України та вїзд до Російської Федерації в її присутності та супроводі, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в України дітей, без надання дозволу та супроводу батька [PERSON], [INFO], строком на один рік з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року. Подача позову зумовлена тим, що батько дітей відмовляється надати згоду на виготовлення дітям проїзних документів та згоду на їх виїзд за кордон, при цьому не вказує жодної аргументованої причини своєї відмови. В судове засідання представник позивача не зявилась, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримують повністю, наполягають на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини неявки, про час і дату судового засідання був повідомлений належним чином, через оголошення в газеті «Запорізька правда» № 99 (23632) від 29 серпня 2015 року, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на імя голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не зявився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представники третіх осіб - Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області, органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не зявились, від них надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача та представників третіх осіб про слухання справи за їх відсутності та в звязку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народились діти син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження /а.с.8,9/. 27 листопада 2008 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 2-о-982/2008 /а.с.6/. Під час судового розгляду встановлено, що позивач має намір виїхати на тимчасове проживання до свого цивільного чоловіка за межі України до Російської Федерації, однак відповідач, як батько дітей відмовляється надати згоду на виготовлення дітям проїзних документів та згоду на їх виїзд за кордон. При цьому не вказує жодної аргументованої причини своєї відмови. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 19 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. У відповідності до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема,\~\~вказує на те, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до\~ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до\~ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з\~ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон України може бути дозволено на підставі рішення суду. Такі ж положення щодо виїзду за кордон громадян України, які не досягли 16-річного віку містяться в Правилах перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, зокрема, п.п. 3 п.2-2 яких передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально завірених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до змісту\~Постанови Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа», оформлення проїзних документів здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі, того з них, з ким проживає дитини. За наявності заперечень одного із батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, а також з огляду на те, що виїзд дітей за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме їх інтересам, що було встановлено у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved