Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди з боку відповідачів, у здійсненні ним права власності на будинок № [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], та малолітнього [PERSON] з належного йому на праві власності будинку, оскільки вони проживають в будинку незаконно. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що відповідачі проживають в будинку без договору найму з власником та дозволу на поселення, добровільно виселитися не бажають чим порушують його право на вільне володіння, користування та розпорядження належним майном. Договору найму з відповідачами він не укладав, дозволу на поселення не давав, отже відповідачі підлягають виселенню. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Царенко А.А. позов підтримали, представник позивача пояснив, що відповідачі вселилися в будинок № [ADDRESS] без згоди позивача, як власника будинку, у вказаний будинок відповідачі були вселені колишнім власником [PERSON], в якої позивач придбав вказаний будинок 21.01.2016 року. На вимоги позивача добровільно виселитися з будинку, відповідачі не реагують, що порушує право останнього вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном, а саме вселитися до будинку зі своєю сім'єю та проживати в ньому. Просили суд задовольнити вимоги позову та прийняти рішення про виселення відповідачів з належного позивачу, будинку. Представник відповідачів адвокат Луєнко Ю.В. вимоги позову заперечив пояснивши, що відповідачі проживають в спірному будинку зі згоди його колишньої власниці [PERSON], отже будь-які правові підстави для їх виселення з вказаного житла, відсутні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради Забродська В.О. в судовому засіданні пояснила, що не заперечує задоволення позову зважаючи на те, що відповідачі, враховуючи малолітнього [PERSON] мають інше зареєстроване місце проживання, а отже мають бути виселені з належного позивачу будинку для відновлення житлових прав останнього. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Варавою Н.П. 21.01.2016 року [PERSON] придбав житловий будинок розташований по [ADDRESS] в [PERSON] (а.с. 8-9). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.01.2016 року вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] (а.с. 10). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11.08.2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30.09.2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним укладеного у вересні 1996 року між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] Чернігівської області за ціною 2800 (дві тисячі вісімсот) доларів США, відмовлено. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] Чернігівської області укладеного 21 січня 2016 року між громадянкою Російської Федерації [PERSON], від імені якої діяв її представник громадянин України [PERSON] та [PERSON], посвідчений 21 січня 2016 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Варавою Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №83, відмовлено (а.с. 66-72). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З довідки виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 21.01.2016 року (копія на а.с. 18) вбачається, що відповідачі зареєстрованими в [ADDRESS] не значаться. Місце реєстрації [PERSON] є [ADDRESS] (довідка на а.с. 30), [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - [ADDRESS] (довідки на а.с. 31, 98, 99). Вимоги позивача про добровільне виселення з належного йому будинку (а.с. 14-15) відповідачами проігноровано. Суду не надано доказів на існування згоди позивача як власника на проживання відповідачів і, враховуючи, що відповідачі вселилися до будинку без згоди [PERSON] та проживають в ньому не будучи членами сім'ї позивача, вони підлягають виселенню. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Оскільки згоду на проживання в будинку на певний час відповідачам надала колишня власниця [PERSON], відповідачі в розумінні ст. 98 Житлового кодексу України є тимчасовими жильцями. Згідно ч.3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 1 ст.383, ст.391 ЦК України, порушене право позивача на користування житловим будинком підлягає захисту, а позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення проживаючих в ньому відповідачів без належних правових підстав, без надання їм іншого житла - задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з повнолітніх відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір по 183,73 гривні з кожного.

Outcome: approved