Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно. Позовні вимоги позивачі мотивують тим, що між ними та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Адміністративна будівля колишньої школи», розташованого на земельній ділянці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці) площею 0.10 га за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження укладеного договору відповідач [PERSON] передав позивачам всю правовстановлюючу документацію на ці об`єкти нерухомості, ключі від будівлі та зобов`язався нотаріально посвідчити зазначений договір. Позивачі, в свою чергу, сплатили продавцю по 40000 грн. кожен. Таким чином, угода фактично відбулася, однак відповідач, отримавши кошти за продану нерухомість. Виїхав за межі Одеської області, зокрема до Російської Федерації, в зв`язку з чим протягом тривалого часу ухиляється від нотаріального посвідчення угоди. Тому позивачі позбавлені можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу, тому просили визнати дійсним укладений з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «Адміністративної будівлі колишньої школи» і земельної ділянки та визнати за ними право власності на зазначене нерухоме майно. В судове засідання позивачі не з`явилися, від їх представника надійшла до суду заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судове повідомлення вручене належним чином. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, окрім іншого, є договори та інші правочини. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбали у відповідача [PERSON] належне йому нежитлове приміщення «Адміністративна будівля колишньої школи» та земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), що розташовані по [ADDRESS] . На підтвердження вказаного правочину сторони у простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу, домовившись у подальшому його нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивачі сплатили продавцеві обумовлену вартість будівлі в сумі 80000 грн., а той в свою чергу, прийняв плату та передав позивачам будівлю і документи на неї, які позивачі прийняли. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов`язки. Згідно ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат" шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст.210 ЦК проводиться згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.658 ЦК право продажу майна належить його власнику. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власником спірного нежитлового приміщення «Адміністративної будівлі колишньої школи» по [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССІ №411419 від 25.03.2008 року, виданим Кодимським РБТІ, підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 20.09.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кодимського нотаріального округу Бабушкіною О.В., реєстр №1368. Відповідно до рішення Кодимської міської ради Одеської області №402-У від 23.04.2008 року [PERSON] передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), площею 1000 м2 по [ADDRESS] . Отже, на момент укладення вказаного правочину відповідач був власником спірного нерухомого майна і мав право його відчужувати. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець і покупці - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаної будівлі із присадибною ділянкою, зокрема - погодили сам факт її купівлі-продажу, визначили ціну, позивачі передали продавцеві грошові кошти в сумі 80000 грн. та прийняли майно у своє володіння, а продавець прийняв грошові кошти за вказану будівлю і присадибну ділянку та передав їх, а також правовстановлюючі документи на них позивачам, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обов`язки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення та державної реєстрації перешкоджає та обставина, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення спірного правочину. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, за вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи, що відповідач в судове засідання не з`явився та не надав суду доказів, які б спростовували обґрунтованість вимог позивачів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позов необхідно задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачами при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved