Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач звернулася до суду з вказаним позовом у грудні 2015 року, з позовними вимогами\~визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування 1/3 частини житлового будинку укладеного 17.10.2014р., що розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський р-н, с. Крижанівка, вул. Набережна, буд. 27, який посвідчений та зареєстрований в реєстрі правочинів за №2305 приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Одеської області [PERSON], та скасувати державну реєстрацію договору дарування від 17.10.2014р., який був зареєстрований реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16569670 від 17.10.2014р. В подальшому позов було уточнено у звязку з необхідність залучення у розгляді зазначеної справи третіх осіб які не заявляють самосійних вимог, а саме Приватного нотаріуса [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача уточненні позовні вимоги підтримали та просив суд їх задовольнити В обґрунтуванні позову представник позивача [PERSON] послався на наступне. 01.07.2014р. Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 583 618,58 (пятсот вісімдесят три тисячі шістсот вісімнадцять грн. 58 коп.). В ході розгляду зазначеної справи у рахунок забезпечення зобовязання за заявою Позивача була винесена Ухвала Комінтернівського районного суду про забезпечення позову від 25.07.2014р. по справі №504/2330/14-ц, згідно якої був накладений арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить Відповідачу. Копія ухвали була направлена до реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області. Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Рішення про реєстрацію обтяження було прийнято Реєстраційної службою Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області 17.01.2015р.. Рішенням судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. від 05.03.2015р. по справі №504/2330/14-ц, позовні вимоги Позивача були задоволенні у повному обсязі, та було стягнуто з Відповідача заборгованість за договором позички у розмірі 583 618,58 (пятсот вісімдесят три тисячі шістсот вісімнадцять грн. 58 коп.) та судовий збір 3 654 грн. Рішення вступило в закону силу 16.03.2015р. про що свідчить відповідний запис та печатка в зазначеному рішенні. На підставі поданої Позивачем Заяви до Відділу державної виконавчої служи Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області від 29.07.2015р., було відкрите виконавче провадження щодо стягнення суми боргу з Відповідача. В ході здійснення виконавчих дій було встановлено що у Відповідача відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно. На підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Позивачем була отримана в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України, Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Відповідача (станом на 03.11.2015р.), згідно яких Позивачу стало відомо що 17.10.2014р. між Відповідачем та [PERSON] був укладений Договір дарування, 1/3 частини житлового будинку (що належала Відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності, №93 від 20.01.1999р., яке видане виконавчим комітетом Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, на підставі рішення №130 від 26.11.1998р.), що розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський р-н, с. Крижанівка, вул. Набережна, буд. 27, реєстровий номер договору дарування №2305, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16569670 від 17.10.2014р., посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом [PERSON], Комінтернівський нотаріальний округ, Одеської області. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлювалося, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але однією із сторін або іншою заінтересованою особою заперечується його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідний договір дарування від 17.10.2014р. був укладений Відповідачем в період дії Ухвали Комінтернівського районного суду про забезпечення позову від 25.07.2014р. Відповідно до змісту ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання і не перешкоджає подальшому розгляду справи, також п. 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. З огляду на викладене Відповідач був обізнаний про наявність відповідної Ухвали щодо накладання арешту на його рухоме та не рухоме майно на час укладення договору дарування від 17.10.2014р., а, відповідно, і обмеження їх обігу шляхом заборони проведення відчуження, і його намір продати майно, на яке був накладений арешт для забезпечення виконання рішення суду, був здійсненний з метою унеможливити звернення стягнення на нього у зв'язку із ухваленням Комінтернівським районним судом рішення від 05.03.2015р. по справі №504/2330/14-ц про задоволення позову Позивача та стягнення суми боргу з Відповідача, тобто фактично договір дарування був укладений внаслідок винних дій Відповідача, а тому вчинення правочину всупереч судовому рішенню, зокрема, всупереч встановленому їм забороні на її вчинення, є порушенням публічного порядку. Також позивачем зазначене що у п. 2.1. договору дарування від 17.10.2014р. зареєстрованого у реєстрі правочинів №2305, зокрема зазначено що «Дарувальник стверджує та гарантує, що на момент укладання цього договору вказане вище нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, що відносно нього не ведуться судові спори, воно не заставлене, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів відчуження що щодо користування (оренди, з іншими особами, шлюбних договорів не укладалося, як місцезнаходження юридичною особи воно не використовується. Дарувальник повідомив про те що треті особи не мають право на вище зазначене нерухоме майно, а також свідчить що правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх, неповнолітніх дітей. Недієздатні особи у зазначеному вище будинку не зареєстровані та не проживають», тобто незважаючи на та що Відповідачу було достовірно відомо про наявність обмежень що здійснення будь-яких правочинів відносно відчуження нерухомого майна яке виникло згідно Ухвали Комінтернівського районного суду про забезпечення позову від 25.07.2014р. по справі №504/2330/14-ц, згідно якої був накладений арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить Відповідачу, він подовжує здійснювати свої противоправні наміри щодо відчуження нерухомого майна при цьому читко вбачається введення в оману як Приватного нотаріусу Комінтернівського районного нотаріального округу [PERSON] (яка безпосередньо посвідчила відповідний договір дарування) так і обдарованого [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом публікації оголошення у пресі. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 с.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Під час судового розгляду встановлено, що Ухвалою Комінтернівського районного суду про забезпечення позову від 25.07.2014р. по справі №504/2330/14-ц, було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить Відповідачу. Рішенням судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. від 05.03.2015р. по справі №504/2330/14-ц, позовні вимоги Позивача були задоволенні у повному обсязі, та було стягнуто з Відповідача заборгованість за договором позички у розмірі 583 618,58 (пятсот вісімдесят три тисячі шістсот вісімнадцять грн. 58 коп.) та судовий збір 3 654 грн. Рішення вступило в закону силу 16.03.2015р. про що свідчить відповідний запис та печатка в зазначеному рішенні. Також в ході судового розгляду було встановлено обізнаність Відповідача про наявність зазначеної Ухвали Комінтернівського районного суду про забезпечення позову від 25.07.2014р. по справі №504/2330/14-ц, що підтверджується інформації з Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області [PERSON] від 05.03.2015р. по справі №504/2330/14-ц, саме «Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявлявся, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином /а.с. 20,25,41,42,51/, причину неявки суду не повідомляв». Незважаючи на обізнаність Відповідача про наявність обмежень щодо відчуження усього нерухомого майна, в ході розгляду справи було також встановлено що 17.10.2014р. між Відповідачем та [PERSON] (третьою особою яка не заявляє самостійних вимог) був укладений Договір дарування, 1/3 частини житлового будинку (що належала Відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності, №93 від 20.01.1999р., яке видане виконавчим комітетом Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, на підставі рішення №130 від 26.11.1998р.), що розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський р-н, с. Крижанівка, вул. Набережна, буд. 27, що в цілому складається з житлового будинку під літ «А» з верандою літ. «а», верандою літ. «а1» та тамбором літ. «а2», загальною площею 113,6 кв.м, житловою площею 43,1 кв.м., а також з господарських споруд будівель і споруд: літ.літ. «Б» - сауна з душем і туалетом, «б» - кладова, «б1» - надбудова над сауною, «В» - літня кухня, «И» гараж, ІІІ брукування, №2,3 горожа, реєстровий номер договору дарування №2305, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16569670 від 17.10.2014р., посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом [PERSON], Комінтернівський нотаріальний округ, Одеської області. Відповідно до правової позиції Верховного суду України по справі №6-2552цс16 від 25.03.2017р. «Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.» Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 17 січня 2017р., у який зокрема зазначено «Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.» Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,\~ч.1 ст. 203, ст. 215 ЦК України,

Outcome: approved