Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохає визнати недійсним розпорядження Харківського міського центу приватизації державного житлового фонду № 9549 від 23.02.1998 р. в частині включення [PERSON] до складу співвласників квартири [ADDRESS]. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № 4-98-07180 від 23.02.1998 р. в частині надання [PERSON] у приватну спільну сумісну власність квартири [ADDRESS]. Визнати що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування зазначив, що у грудні 2018 року він, від родичів, дізвався про те, що він був учасником приватизації квартири [ADDRESS]. Зазначив, що його родичі не мали право давати згоду на участь у приватизації квартири [ADDRESS] від його імені, а тим паче, зазначає, що мова йде про використання його права у майбутньому прийняти участь у приватизації державного житлового фонду. Він не бажає бути учасником приватизації вищезазначеної квартири, а також її співвласником. На час приватизації квартири (23.02.1998), [PERSON] був малолітньою особою. З урахуванням викладеного, вважає, що його мати - [PERSON], даючи згоду на приватизацію квартири від його імені, фактично побавила його права, після досягнення нею повноліття, прийняти участь у приватизації держаного житлового воду та скористатися право на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому. Ухвалою Ленінського райсуду м. Харкова від 21.01.2019 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Ухвалою Ленінського райсуду м. Харкова від 13.02.2018 року, за клопотанням представника відповідача, провадження по справі вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, справу призначено у підготовчє засідання. Позивач [PERSON] подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали до суду заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, та в яких зазначили, що вони повністю визнають позовні вимоги позивача та не заперечують проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Представник відповідача ХМР, [PERSON] подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права третіх осіб. Представник третьої особи КП «ХМБТІ» будучи належним чином повідомлений про час та день слухання справи, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Пояснення стосовно позову не надав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 15.06.1984 на ім'я [PERSON], Харківським КЕЧ Київського воєнного округу видано ордер №347 на право зайняття двох кімнат у квартирі [ADDRESS] (а.с.7) В подальшому 23.02.1998 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло №4-98-107180, згідно з яким, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали на праві спільної сумісної власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 23.02.1998 №9549 (а.с.8) Квартира [ADDRESS] зареєстрована у міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності за дід сум позивача - [PERSON], бабусею позивача - [PERSON], матір'ю позивача - [PERSON] та позивачем - [PERSON], записана у реєстрову книгу №П-4-6919. 26.02.1998. Як вбачається з копії паспорту, [PERSON], зареєстрований за місцем проживання у [ADDRESS], з 08.10.2007р., тобто на час приватизації квартири (23.02.1998), він був малолітньою особою. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зокрема, у пункті 18 вищевказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. На час приватизації мені було 7 років, в розумінні ст. 31 ЦК України я був фізичною особою з частковою цивільною дієздатністю. Згідно зі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) приватизації підлягає Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. В розумінні ч.2 ст.8 Закону право на одержання у приватну власність житла повинні набувати громадяни, які на законних підставах мешкали у цих квартирах. Законом передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Відповідно до ч.11 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом. Родичі позивача, приватизуючи квартиру, виконали всі дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, однак згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом [PERSON] на приватизацію квартири. Статтею 27 ЦК України визначено правило згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є незаконним. З цього виходить, що мати позивача, даючи згоду на приватизацію квартири від імені [PERSON], фактично позбавила його права, після досягнення ним повноліття, прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та скористатися правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому. Крім того, згідно з ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Тобто, на момент приватизації квартири мати, дідусь та бабуся позивача мали право приватизувати квартиру (площа якої відповідно до технічного паспорту становить 46, 3 кв.м.) та мали право приватизувати квартиру і без участі [PERSON] Аналогічного висновку дійшли суди при ухваленні рішень по наступним справам: №537/3039/13-ц, №638/19726/14-ц, №636/2881/13-ц, №640/500/14-ц. Враховуючи вищевикладене, слід зазначити, що приватизація квартири здійснена з порушенням чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства та законних прав на приватизацію [PERSON], що стало наслідком позбавлення його законного права приватизувати інше житло. Відтак, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved