Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, де зазначив, що 26.06.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омегабанк», укладено договір кредиту, за мовами якого [PERSON] як позичальником отримано кредит у розмірі 68000 доларів США на строк до 25.06.2038 року. В забезпечення належного виконання зобов»язань між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. За укладеним договором купівлі-продажу прав вимоги новим кредитором за договором кредиту, а також забезпечувальними договорами, став відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». Вимоги ПАТ «ДельтаБанк» про погашення заборгованості, яка виникла внаслідок прострочення виконання зобов»язання, реалізоване шляхом позасудового врегулювання шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності на квартиру [ADDRESS] є зареєстрованим за відповідачем. За наслідком звернення позивача до ПАТ «ДельтаБанк» з вимогою надати підтвердження про припинення зобов»язань за договором кредиту, фінансовою установою відмовлено у підтвердженні такої інформації та повідомлено про існування заборгованості. Позивач вказує на положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов'язання є недійсними, просить визнати припиненим зобов»язання за кредитним договором № 0501/0608/74-136, укладеним 26.06.2008 року. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де зазначено, що вартість предмета іпотеки, за якою банком набуто квартиру у власність, є недостатньою для погашення всієї заборгованості. Положеннями ст. 599 ЦК України передбачено припинення зобов»язань внаслідок належного виконання. Зобов»язання за умовами договору кредиту не виконано в повному обсязі. У відзиві звернуто увагу, що пунктом 2.3 договору кредиту при непогашенні заборгованості перед Банком у строки, передбачені договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави, та/або звернутись до суду. У випадку звернення стягнення на предмет застави і при недостатності суми, що виручена від реалізації предмету застави, для повного задоволення своїх вимог, банк має право одержати суму, якщо бракує для повного задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна позичальника відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до п.10.6 кредитного договору договір вступає в силу з дня його підписання і скріплення печаткою банку і діє до повного виконання сторонами своїх зобов»язань. Відповідач посилається на зміст ст. 509 ЦК України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, і додатково зауважує, що положеннями ст. 526 ЦК України вказано про необхідність належного виконання зобов»язань відповідно до умов договору. Вважає, що приписи ч.5 ст. 36 Закону України «Про іпотеку не можуть застосовуватись у виниклому спорі між сторонами, оскільки вказують на недійсність наступних вимог іпотекодержателя, при цьому, не спростовують існування зобов»язання. Просить врахувати позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.04.2018 року по справі № 761/17280/16-ц, та відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 26.06.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омегабанк», укладено договір кредиту, за мовами якого [PERSON] як позичальником отримано кредит у розмірі 68000 доларів США на строк до 25.06.2038 року. З метою забезпечення належного виконання зобов»язань за укладеним договором з боку позичальника між наведеними сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] як іпотекодавець передав у іпотеку належне майно - квартиру [ADDRESS]. Права вимоги за вказаними договорами відчужено на користь ПАТ «Дельта Банк» згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року. З дослідженої інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна, 03.03.2018 року за ПАТ «ДельтаБанк» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору від 26.06.2008 року, виписки з договору купівлі-продажу права вимоги. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом договору кредиту (п.2.3) «при непогашенні заборгованості перед Банком у строки, передбачені договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави, та/або звернутись до суду. У випадку звернення стягнення на предмет застави і при недостатності суми, що виручена від реалізації предмету застави, для повного задоволення своїх вимог, банк має право одержати суму, якщо бракує для повного задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна позичальника відповідно до чинного законодавства України». Судом встановлено, що станом на 30.04.2018 року за позивачем як позичальником обраховувалась поточна заборгованість в сумі 31 427,25 дол. США та прострочена заборгованість на суму 5919,78 дол. США. У зв»язку з набуттям відповідачем у власність предмета іпотеки розмір заборгованості станом на 01.06.2018 року визначався на рівні 18 819,26 дол. США. У відповідності до ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч.5 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час набуття у власність предмета іпотеки іпотекодержателем) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов'язання є недійсними. З приводу зауважень представника відповідача про необхідність врахування положень договору кредиту щодо повного задоволення вимог за умови недостатності суми, що виручена від реалізації предмету застави, суд вважає необхідним вказати наступне. Одночасними загальними засадами цивільного законодавства , визначеними статтю 3 ЦК України, є: свобода договору та, крім наведеного, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ч.3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положення ч.5 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» направлені на збереження балансу між вищевказаними засадами цивільного законодавства, недопущення їх непропорційного співвідношення. Суд звертає увагу, що сукупній розмір виплачених грошових коштів за договором кредиту становить 77 838,31 долари США. Згідно умов договору іпотеки (п. 1) відповідним договором забезпечується виконання всіх зобов»язань, передбачених кредитним договором в повному обсязі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність застосування статті 36 Закону України «Про іпотеку» як спеціального нормативного акту. На підтвердження вказаного слід враховувати, що в редакції статті Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов'язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістовним аналізом редакцій статі 36 Закону України «Про іпотеку» є необхідним висновок, що відповідна законодавча ініціатива на зміну положень норми пов»язувалась саме з необхідністю відновлення кредитування, а тому не може вважатись формальним уточненням , оскільки вказує про юридичний наслідок лише за обставиною (якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту). Редакція статті до вказаних змін відповідне застереження не містить. Відповідно до п.п. 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Відносини сторін не можуть вважатись такими, що продовжують існування після введення Закону у дію. За положеннями ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 761/17280/16-ц зроблено висновок, що є вірним незастосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними, оскільки зазначені положення цієї статті не поширюється на правовідносини, що виникли у даному випадку між сторонами. Зобов'язання за договором позики не припинилося в силу його невиконання, а вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу у повному обсязі, тому кредитор за приписами статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку», має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення цієї заборгованості. Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справа № 756/31271/15-ц визначено, що положеннями статті 36 Закону України «Про іпотеку» врегульовано питання щодо позасудового вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Позивач сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, здійснивши від свого імені продаж квартири відповідача. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є недійсними. Вимоги позивача про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки, є недійсними. При вирішенні спору суд вважає необхідним застосувати висновки Верховного суду, що містяться у постанові, яка є більш пізньою за календарною датою прийняття, а саме, з урахуванням висновків постанови від 11 квітня 2018 року по справі № 761/17280/16-ц. У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним задовольнити позов.

Outcome: approved