Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати за ним право власності на недобудований житловий будинок з готовністю 89% з теплицею літ. «Б», що знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO] В обґрунтування вимог позовної заяви позивачем зазначено, що 02 квітня 1993 року [PERSON] придбала у [PERSON] недобудований жилий будинок з готовністю 89% з теплицею літ. «Б», який знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.04.1993, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори. Продаж зазначеного жилого будинку було здійснено [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Роганської селищної ради народних депутатів Харківського району №10 від 14.01.1993 «Про продаж недобудового жилого будинку в [ADDRESS] гр.[PERSON] гр. [PERSON].». Відповідно до вказаного рішення виконавчий комітет вирішив дозволити гр.[PERSON] продати гр. [PERSON] недобудований жилий будинок з готовністю 89% разом з теплицею літ. «Б» в с.Комуніст по [ADDRESS] у зв'язку з тим, що вона з причин різкого подорожчання будівельних матеріалів добудувати будинок не в змозі, а також у зв'язку з продажем гр.[PERSON] недобудованого жилого будинку з готовністю 89% разом з теплицею літ «Б» в [ADDRESS] гр.[PERSON] закріплено у вічне успадковане володіння за гр.[PERSON] земельний наділ площею 1200 кв.м. в с.Комуніст по [ADDRESS] Після придбання майна, [PERSON] не провела реєстрації свого права власності, оскільки на той час (1993 рік) це було її правом, а не обов'язком. При цьому, це жодним чином не вплинуло на наявність в неї права власності на цей об'єкт, так як державна реєстрація є лише підтвердженням з боку держави виниклого на підставі укладеної угоди права. [PERSON] з 15 грудня 1962 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр.[PERSON]. Тому, у відповідності до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України та оскільки вказаний будинок було придбано [PERSON] у період шлюбу, вказане нерухоме майно було спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], і належало кожному на по 1/2 частині. В 1995 році [PERSON] та [PERSON] добудували вказаний жилий будинок, але не зареєстрували його в органах БТІ. 03 листопада 2014 року [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] (її чоловік) прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем. Діти померлої, а саме, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з заявами про прийняття спадщини після смерті матері не звертались, на час відкриття спадщини не проживали із спадкодавцем, а тому є такими, що не приймали спадщину після смерті своєї матері. Таким чином, після смерті своєї дружини [PERSON] став власником недобудованого жилого будинку з готовністю 89 % з теплицею літ. «Б», що знаходиться в селищі [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] помирає. З огляду на приведене, до складу спадщини після смерті останнього також входив вказаний вище недобудований жилий будинок. До нотаріальної контори у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернувся його син [PERSON], а з заявами про відмову від прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON]. Після спливу встановленого законом шестимісячного строку [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний недобудований об'єкт, але йому було відмовлено у його видачі, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний будинок. Відтак, з метою реалізації свого спадкового права позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2017 року позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, залишена без руху з наданням позивачу строку - п'ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків. 11 грудня 2017 року зазначені в ухвалі недоліки усунуті представником позивача [PERSON] Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року у даній справі відкрито провадження. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 18 грудня 2017 року витребувано з Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області докази. В судове засідання позивач [PERSON]та його представник, який діє в інтересах позивача згідно з договору про надання правової допомоги від 27.11.2017, адвокат - [PERSON], не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись. Від представника позивача [PERSON] до суду надано заяву, де зазначено, що він позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, не з'явився. На адресу суду надійшла заява від [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, в якій останній також вказав, що позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] в судове засідання повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, не з'явився. На адресу суду надійшла заява від [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, в якій останній також вказав, що позовні вимоги визнає. Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON] (після реєстрації одруження - [PERSON]) [PERSON], [INFO], 15 грудня 1962 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], видане на підставі актового запису №8 від 15.12.1962. 02 квітня 1993 року [PERSON] придбала у [PERSON] недобудований жилий будинок з готовністю 89% з теплицею літ. «Б», який знаходиться в сел.Комуніст по [ADDRESS], про що свідчить копія договору купівлі-продажу від 02.04.1993, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-1163. Продаж зазначеного жилого будинку було здійснено [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Роганської селищної ради народних депутатів Харківського району №10 від 14.01.1993 «Про продаж недобудового жилого будинку в [ADDRESS] гр.[PERSON] гр. [PERSON].». Так, відповідно до вказаного копії рішення виконавчий комітет вирішив дозволити гр.[PERSON] продати гр. [PERSON] недобудований жилий будинок з готовністю 89% разом з теплицею літ. «Б» в с.Комуніст по [ADDRESS], у зв'язку з тим, що вона з причин різкого подорожчання будівельних матеріалів добудувати будинок не в змозі. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» (який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу жилого будинку) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Статтею 225 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на момент придбання майна) визначено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Чинним на той час цивільним законодавством не передбачалось набуття права власності на нерухоме майно з моменту його реєстрації. Лише існував обов'язок зареєструвати у виконавчому комітеті місцевої ради, і в разі порушення його, негативних наслідків визначених законом для власника, не наступало. [PERSON]після придбання спірного майна не ініціювала проведення державної реєстрації, що не суперечило положенням ст. 227 ЦК УРСР, чинними на момент купівлі нерухомості. У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, чиним законодавством на момент відчуження спірного жилого будинку було передбачено обов'язковість письмової нотаріальної форми договору купівлі-продажу жилого будинку, питання про дійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна, перед судом не ставилось і не вирішувалось. А обов'язок проведення державної реєстрації договору купівлі-продажу на момент його придбання законодавством не було передбачено та право власності на спірне майно виникло у встановленому законом порядку (чинному на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна). Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (від 20 червня 1969 року №2006-VII), який був чинний на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання цим майном. Згідно ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (від 20 червня 1969 року №2006-VII), який був чинний на момент виникнення правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відтак, оскільки спірний жилий будинок було придбано [PERSON] у період шлюбу, то вказане нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], їх частки були рівними. [PERSON] померла [INFO] року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області 03.11.2014. Враховуючи приведене вище в даному судовому рішенні, оскільки права власності у спадкодавця на спірне майно виникло у встановленому законом порядку, останнє входить до складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, той з подружжя, який його пережив. В силу вимог частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено з матеріалів справи, після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем, що підтверджується копією домової книги на домоволодіння за адресою сел.Комуніст по [ADDRESS] Разом з тим, у відповідності до відповіді з Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за вих. №4645/02.14 від 27.12.2017, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року та мешкала на час смерті сщ [ADDRESS] з заявою про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтв на спадщину ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не відкрита. Свідоцтва про право на спадщину держнотаріальна контора не видавала. Таким чином, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] в силу вимог частини 3 статті 1268 ЦК України, адже на день смерті останньої постійно мешкав з нею. [PERSON] помирає [INFO] року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області 19.01.2017. Після його смерті відкрилась спадщина, яка, зокрема, складається із спірного майна - недобудованого жилого будинку з готовністю 89 % з теплицею літ. «Б», що знаходиться в селищі [ADDRESS] У відповідності до відповіді з Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за вих. №4645/02.14 від 27.12.2017, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який проживав на час смерті в сщ [ADDRESS] із заявою про прийняття спадщини звернувся у шестимісячний строк син спадкодавця [PERSON], а із заявами про відмову у прийняття спадщини та протязі шестимісячного строку звернулися діти померлого [PERSON] та [PERSON]. Заяв від інших спадкоємців до держнотконтори не надходило. Свідоцтва про право на спадщину держнотаріальна контора не видавала. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.12.2017 державний нотаріус Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю.М., відмовляє [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, на житловий будинок розташований в сщ [ADDRESS] Харківського району Харківської області, у зв'язку з відсутністю документів, які стверджують право власності на вказане майно за спадкодавцем та рекомендовано звернутися до суду. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. В зв'язку з тим, що позивач позбавлений можливості оформити спадщину у встановленому законом в позасудовому порядку, він був змушений звернутися в суд з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Положеннями ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно якої засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Підставою звернення позивача до суду з даним позовом є неможливість оформлення ними права на спадщину у нотаріуса з причин відсутності державної реєстрації у встановленому законом порядку на спадкове майно на ім'я спадкодавця. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п.1 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» №9 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Вказане положення також підтверджується в правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року за № 6-54цс12. Слід також вказати, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини численними рішеннями сформувала позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необґрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, існує негативний обов'язок з боку держави не втручатись у мирне володіння майном, шляхом визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. З огляду на викладене, позивач - [PERSON] як єдиний спадкоємець першої черги спадкування за законом після смерті свого батька - [PERSON], померлого [INFO] року, спадкує все майно після смерті останнього. Враховуючи викладене, суд вважає позивача таким, що набув право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на недобудований житловий будинок з готовністю 89% з теплицею літ. «Б», що знаходиться по [ADDRESS] Харківського району Харківської області в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO]

Outcome: approved