Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2001 року. Від шлюбу у них народилася дитина - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем і перебуває на її утриманні. Сімейне життя у подружжя не склалося по тій причині, що у них різні погляди на життя, в результаті чого в сім'ї виникали конфлікти та непорозуміння, які призвели до неможливості подальшого сумісного проживання. Шлюбні стосунки сторони не підтримують біля шести місяців, сумісне господарство не ведуть. Подальше сумісне життя і збереження шлюбу вважає неможливим. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, в зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву відповідно до якої підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позові, та розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що шлюб між сторонами укладено 21.09.2001 року, що підтверджено свідоцтвом про одруження. Шлюб зареєстровано Міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №670. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Сторони не проживають однією сім'єю, між ними втрачені почуття любові та взаємоповаги, що привело до фактичного розпаду сім'ї. Майнового спору між сторонами немає. На думку суду подальше збереження сім'ї неможливе, тому шлюб повинен бути розірваний. Крім того, судом встановлено, що сторони від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] знаходиться на утриманні позивача. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Отже, відповідно до зазначених норм, а також ст. 180 СК України, позивач та відповідач зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та забезпечити їй рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до положень ч. 2 ст. 182 СК України (в редакції Законів № 2901-IV від 22.09.2005, № 2037-VIII від 17.05.2017) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, однак при вирішенні питання розміру аліментів суд враховував ту обставину, що відповідно до ч. 2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 всіх різновидів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду у межах суми платежу за один місяць має бути допущено до негайного виконання. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 640,00 грн. на користь позивача в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та 640,00 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: approved