Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач звернулася до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON], Товарної біржі «Правобережна» про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову зазначено, що 26 червня 1998 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер Т-40, згідно якого [PERSON] діючи від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], а також [PERSON] діючи від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] продали, а вона купила квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений та зареєстрований на Товарній Біржі «Правобережна». Кожна із сторін виконала повністю цей договір, а саме позивачка як покупець сплатила раніше узгоджену грошову суму, а відповідачі звільнили квартиру від своїх речей та передали позивачці ключі. Під час укладення біржового договору сторони не знали про те, що договір купівлі-продажу нерухомості необхідно укладати саме в нотаріальній формі. У звязку з чим на теперішній час [PERSON] не може реалізовувати свої права власника по розпорядженню своїм майном, а саме квартирою, так як нотаріусами не визнається правомірність договору купівлі-продажу, укладеного на біржі нерухомості. На теперішній час узаконити укладений договір в позасудовому порядку не є можливим. Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача в судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) В.Ю. в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача товарної біржі «Правобережна» в судове засідання (24.07.2015 року, 09.09.2015 року та 15.09.2015 року) не зявився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 26 червня 1998 року між [PERSON] та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований на товарній біржі «Правобережна» реєстраційний номер Т-40. Згідно вказаного договору [PERSON] діючи від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], як законний представник і на підставі рішення № 199/1, виданого Токмацькою міською радою народних депутатів від 25.06.1998 року, а також [PERSON] діючи від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], як законний представник і на підставі рішення № 199, виданого Токмацькою міською радою народних депутатів від 25.06.1998 року, продали, а [PERSON] купила чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений та зареєстрований на Товарній Біржі «Правобережна». Згідно реєстраційного посвідчення квартира, яка розташована за адресою: м. Токмак, вул. Куйбишева, 52/101, зареєстрована Токмацьким бюро технічної інвентаризації, за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.1998 року р№Т-40 (а.с. 9) На даний час позивач не може реалізовувати свої права власника по розпорядженню своїм майном, а саме квартирою, так як нотаріусами не визнається правомірність договору купівлі-продажу, укладеного на біржі нерухомості. Відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах. Так відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.4, 1.5 Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. N 56, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056 передбачено, що правила розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а також системи нагляду і контролю за його використанням та утриманням. Правила встановлюють порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків. Додатком № 1 до Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Відповідно до п. 6 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею». Так, Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини. Аналогічні положення містилися і в Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 р. N 121 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, передбачено, що Інструкція визначає порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Реєстрація Токмацьким бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права приватної власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на червень 1998 року не суперечило чинному законодавству. Описані правовідносини є цивільно-правовими, тому, враховуючи час їх виникнення, слід застосувати Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Позивач та відповідачі, як сторони договору купівлі-продажу нерухомості, дійшли згоди з усіх істотних умов щодо продажу квартири [ADDRESS], про що свідчать їх особисті підписи в договорі купівлі-продажу від 26.06.1998 року, який укладено та зареєстровано на товарній біржі «Правобережна» за № Т-40. Укладання договору повністю відповідає волі сторін (а.с. 8). Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що передбачено положеннями ч. 2 ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції чинній на час виникнення правовідносин). В даному випадку сторони виконали суттєві умови угоди купівлі продажу квартири, а саме: продавець передав у власність покупця квартиру [ADDRESS], покупець [PERSON] прийняла квартиру та сплатила за неї зазначену в договорі суму. Факт сплати вартості квартири [PERSON] підтверджується записом про це у п. 6 договору купівлі-продажу, зокрема що квартира продана за вісім тисяч гривень, які продавці отримали до підписання договору. Після оформлення предмет угоди фактично перейшов в користування позивача. За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов'язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (згідно із змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, Пленум Верховного Суду України розяснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що між продавцями та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу нерухомості (біржової угоди), в якій зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторони виконали умови договору , у сторін за договором жодних заперечень щодо переходу права власності до [PERSON] не виникло. Будь-яких суперечок, між сторонами угоди, судом не встановлено. Вказана угода не містить протизаконних умов та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Однак порушена форма угоди, оскільки при її укладенні не була дотримана нотаріальна форма договору. За таких обставин суд доходить висновку про те, що позивачем повністю виконано умови укладеного договору, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди і захист майнових прав позивача можливий лише шляхом визнання договору дійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved