Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, яким просив виселити [PERSON] із самовільно зайнятого житлового приміщення - квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позов мотивує тим, що у вказаному будинку наявна квартира комунальної власності [ADDRESS] , наймачем якої була [PERSON] , [INFO] , на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 01.10.2001 № 1305, яка померла [INFO] та знята з реєстраційного обліку 07.02.2020. Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки квартира [ADDRESS] складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 12,80 кв.м., з комунальними вигодами. Загальна площа квартири становить 21,20 кв.м. 11.02.2020 працівниками ЛКП «Господар» складено акт про фактичне місце проживання, відповідно до якого у квартирі [ADDRESS] фактично проживає без реєстрації син померлої [PERSON] . 25.02.2020 [PERSON] (надалі відповідач 1) скеровано попередження ЛКП «Господар» за № 292 про вивільнення самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] . 08.04.2020 працівниками ЛКП «Господар» складено акт, що станом на 08.04.2020 відповідач 1 спірну квартиру у добровільному порядку не звільнив, ключі від вхідних дверей до комунального підприємства не здав. Згідно з положеннями ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Однак на вселення відповідача 1 до квартири [ADDRESS] немає письмової згоди основного квартиронаймача. Єдиною правовою підставою для укладення договору найму жилих приміщень і відповідно для вселення до жилих приміщень державного чи комунального житлового фонду є ордер (ст. 58 ЖК). Крім наймача, правом користування житловою площею наділені члени його сім`ї, які вселилися до приміщення в установленому законом порядку. Інші особи можуть вселитися і користуватися жилим приміщенням лише за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем. Вирішуючи житловий спір, необхідно враховувати, що крім наймача і членів його сім`ї в квартирі можуть правомірно проживати і інші особи. Стаття 91 ЖК передбачає право наймача здавати в піднайом жиле приміщення, а статтею 98 ЖК передбачене право наймача дозволити тимчасове проживання у житловому приміщенні інших осіб. Тому потрібно враховувати укладення наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача в спірне приміщення в установленому законом порядку; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним житловим приміщенням на момент вселення позивача і їх згода на його вселення; умови вселення позивача і користування ним житловим приміщенням. За таких обставин відповідач 1 вселився в спірну квартиру не з дотриманням правил, передбачених нормами статей 64, 65 ЖК України, а тому згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК, яка передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, підлягає виселення із спірного житлового приміщення. В ході судового розгляду за клопотанням представника позивача було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , однак самостійних позовних вимог про їх виселення із спірного житлового приміщення позивачем не заявлялось. Відповідачі звернулися до суду із зустрічним позовом до позивача, який в ході судового розгляду справи уточнили, та остаточно просили визнати їх членами сім`ї померлого наймача квартири на [ADDRESS] [PERSON] , визнати за ними право на користування вказаним жилим приміщенням (квартирою) та визнати [PERSON] у складі членів сім`ї [PERSON] та [PERSON] наймачем жилого приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача [PERSON] . Позов мотивують тим, що відповідач [PERSON] з моменту народження [INFO] протягом усього часу постійно проживає у квартирі на [ADDRESS] . Станом на сьогодні у зазначеному житлі він проживає разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] . Раніше у вказаній квартирі проживала його мати - [PERSON] , а ще раніше - її бабуся (його прабабуся). Разом зі своєю матір`ю вони здійснювали догляд за бабусею (його прабабусею) до її смерті. Проте, не дивлячись на відсутність у нього іншого житлового приміщення та фактичне проживання протягом усього життя за вказаною адресою, його мати так і не зареєструвала його у зазначеному об`єкті нерухомості. Ще за свого життя його матір`ю було розпочато процес приватизації займаного їх сім`єю житлового фонду, зокрема, на користь ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" були здійснені платежі за виготовлення технічного паспорту на займаний об`єкт нерухомості. Проте з незалежних від неї обставин внаслідок смерті так і не було завершено процедуру приватизації житла. Правовими підставами для вселення його матері та його у вказаний об`єкт житлової нерухомості і подальшого проживання у ньому слугували рішення Червоноармійського районного суду м. Львова у справі № 2-200 від 26 червня 1985 року та розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1305 від 01 жовтня 2001 року. Як вбачається з мотивувальної частини рішення Червоноармійського районного суду м. Львова від 26 червня 1985 року, у вказаній квартирі він проживав та проживає з моменту народження з покійними станом на сьогодні членами його сім`ї (бабусею та матір`ю). Із вищевказаного судового рішення та розпорядження Личаківської районної адміністрації вбачається право його покійної матері [PERSON] на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , на підставі та в порядку, встановленому ч. 1 ст. 61 ЖК України. Так, вищезгадана норма чинного законодавства передбачає, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. З наведеного вбачається волевиявлення компетентного органу місцевого самоврядування про надання померлій [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням шляхом укладення з покійною договору житлового найму на підставі вищевказаного розпорядження. Згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. У повній відповідності до зазначеної норми його матір`ю було здійснено вселення його у спірний об`єкт житлової нерухомості одразу після народження. У вищезазначеному житловому приміщенні він проживав разом з покійним квартиронаймачем протягом усього життя і проживає станом на сьогодні. Зазначений факт доводиться вищезгаданим рішенням Червоноармійського районного суду м. Львова в справі №2-200 від 26 червня 1985 року, а також показаннями свідків заявлених для допиту у суді. Вказана обставина визнається самим відповідачем у тексті первісної позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Факт його родинних відносин з померлою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження. Таким чином, вважає, що в силу норм ст.ст. 64, 65 ЖК України він набув право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] як член сім`ї основного квартиронаймача, а саме як син померлої [PERSON] . В подальшому на реалізацію права, визначеного у ч. 1 ст.65 ЖК України, ним було вселено у спірне жиле приміщення членів своєї сім`ї дружину [PERSON] та доньку [PERSON] . Зазначені особи проживають за вищевказаною адресою разом з ним станом на сьогодні, іншого житлового приміщення ні у нього, ні у членів його сім`ї немає, усі разом вони здійснюють обов`язки з оплати житлово-комунальних послуг у спірному жилому приміщенні. Вказана обставина підтверджується показаннями свідків заявлених для допиту у суді. Як наслідок, вважають, що члени його сім`ї, які постійно проживають з ним у спірному жилому приміщенні, а саме дружина [PERSON] та донька [PERSON] нарівні з ним набули право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] на підставі положень вищезгаданих ст.ст. 64, 65 ЖК України як члени сім`ї квартиронаймача, а саме [PERSON] . Таким чином, підлягає задоволенню вимога щодо визнання [PERSON] разом із членами його сім`ї членами сім`ї померлого квартиронаймача [PERSON] , а також визнання його разом із членами його сім`ї наймачем квартири на [ADDRESS] в порядку ч. 1 ст.106 ЖК України. У судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримала, проти зустрічного позову заперечила, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. З приводу зустрічного позову зазначила, що задоволення первісного позову виключає задоволення зустрічного позову, а тому такий задоволенню не підлягає. Представник відповідача та відповідачі у судовому засіданні проти первісного позову заперечили з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві та відзиві на первісний позов, зустрічний позов підтримали, надали суду пояснення аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві та відзиві на позов, доводи якого аналогічні наведеним у зустрічній позовній заяві. Одночасно відповідачі підтвердили, що постійно проживають у спірній квартирі, зокрема, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з моменту народження, а відповідач [PERSON] з часу одруження із відповідачем [PERSON] . При цьому місцем реєстрації їх проживання є квартира матері [PERSON] , однак жодних майнових прав на вказану квартиру вони не мають, з часу одруження там ніколи не проживали, а фактично проживають там мати [PERSON] разом із її братом, які не є членами її сім`ї у розумінні СК України та ЖК України. Представники третіх осіб Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Господар» у судове засідання з розгляду справи жодного разу не з`явились із невідомих причин, належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи, письмових пояснень на позов не надавали. З врахуванням наявних у справі доказів суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Первісна позовна заява надійшла до суду 05.05.2020. Ухвалою суду від 06.05.2020 відкрито провадження у справі. 27.05.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив на позов. Ухвалою суду від 27.01.2021 справу прийнято до провадження цим складом суду. Зустрічна позовна заява надійшла до суду 29.12.2020. Ухвалою суду від 15.01.2021 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 01.04.2021 первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження, в об`єднаній справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази надані сторонами. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності. Основним наймачем вказаної квартири була [PERSON] , [INFO] , на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 01.10.2001 № 1305, яка померла [INFO] , та знята з реєстраційного обліку 07.02.2020, що стверджується довідкою ЛКП «Господар» від 10.02.2020. Згідно вказаної довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 10.02.2020 та викопіювання з поверхового плану будинку квартира [ADDRESS] складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 12,80 кв.м., з комунальними вигодами, загальна площа квартири становить 21,20 кв.м. 11.02.2020 працівниками ЛКП «Господар» складено акт про фактичне місце проживання, відповідно до якого у квартирі [ADDRESS] фактично проживає без реєстрації син померлої [PERSON] , якому 25.02.2020 скеровано попередження ЛКП «Господар» № 292 про вивільнення самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] . 08.04.2020 працівниками ЛКП «Господар» складено акт, що станом на 08.04.2020 відповідач [PERSON] спірну квартиру у добровільному порядку не звільнив, ключі від вхідних дверей до комунального підприємства не здав. Із наданих стороною відповідача письмових доказів, зокрема, свідоцтв про народження [PERSON] та про розірвання шлюбу [PERSON] вбачається, що відповідач є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Правовими підставами для вселення останньої у вказану квартиру були рішення Червоноармійського районного суду м. Львова у справі №2-200 від 26 червня 1985 року та розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1305 від 01 жовтня 2001 року, яким на виконання зазначеного судового рішення вирішено укласти договір житлового найму з [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . При цьому, як вбачається з мотивувальної частини рішення Червоноармійського районного суду м. Львова від 26 червня 1985 року, у вказаній квартирі відповідач проживав з моменту народження з покійними на сьогодні членами його сім`ї: бабусею (прабабусею) та матір`ю [PERSON] . Разом зі своєю матір`ю він здійснював догляд за бабусею (його прабабусею) до її смерті. Із вищевказаного судового рішення та розпорядження Личаківської районної адміністрації вбачається право його покійної матері [PERSON] на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , на підставі та в порядку, встановленому ч. 1 ст. 61 ЖК України, яка передбачає, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. З наведеного вбачається волевиявлення компетентного органу місцевого самоврядування про надання померлій [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням шляхом укладення з покійною договору житлового найму на підставі вищевказаного розпорядження. Згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. У відповідності до зазначеної норми матір`ю було здійснено вселення відповідача [PERSON] у спірний об`єкт житлової нерухомості одразу після його народження. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі з моменту її народження, а відповідач [PERSON] (мати [PERSON] та дружина [PERSON] ) з часу одруження з останнім (23.08.1997). Зазначені обставини підтверджується поясненнями відповідачів, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних судом, з яких вбачається тривале (понад 50 років) постійне проживання за вказаною адресою відповідачів та близьких їм осіб (матері, прабабусі), факт ведення ними спільного господарства. Також зазначена обставина та відсутність у відповідачів іншого постійного місця проживання підтверджується численними письмовими доказами (квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, заявами про надання дозволу на медичне обслуговування, медичною документацією та поштовою кореспонденцією на ім`я відповідачів за вказаною адресою, письмовими відомостями із навчальних закладів про місце проживання [PERSON] разом з батьками). Незважаючи на те, що місцем реєстрації відповідачів є квартира матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , жодних майнових прав на вказану квартиру вони не мають, з часу одруження там ніколи не проживали, а фактично проживає там та є власником житла її мати [PERSON] з членами сім`ї. Зазначена обставина підтверджується актом ОСББ «Сластіона 58» від 07.09.2021 № 39 та мешканцями сусідніх квартир. Відповідно до частин першої, третьої статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правовою позицією ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі, крім інших прав, гарантує право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 цієї статті, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Згідно з частиною першою статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК України). Вирішуючи спір, судом з`ясовано порядок вселення до спірної квартири відповідача [PERSON] та членів його сім`ї, встановлено, що це приміщення було його постійним місцем проживання з моменту народження, відповідача [PERSON] також з моменту її народження, а відповідача [PERSON] з часу одруження, вони разом з основним квартиронаймачем [PERSON] вели спільне господарство, а тому, враховуючи тривалість часу проживання відповідачів у цьому жилому приміщенні на законних підставах, суд приходить до висновку про безпідставність первісного позову про виселення відповідачів та, як наслідок, обґрунтованість доводів зустрічної позовної заяви. При цьому, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] проживають у спірній квартирі з моменту народження, а тому на їх вселення до батьків жодної письмової згоди не потребувалося. Стосовно відповідача [PERSON] , то відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення її сама по собі не свідчить про те, що особа, яка вселилася, не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що основний квартиронаймач [PERSON] та члени її сім`ї визнавали [PERSON] членом своєї сім`ї і не заперечували проти користування нею належною їм квартирою. Згідно зі статтею 65\~ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Разом із тим, судом встановлено, що відповідачі постійно проживали у спірній квартирі за усною згодою основного квартиронаймача [PERSON] та мали достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іншого постійного місця проживання у них немає. Відповідачі, порушуючи питання про заміну сторони у договорі найму житлового приміщення відповідно до статей 64, 65, 106 ЖК України, свої вимоги щодо обставин, необхідних для визнання судом їх такими, що належали до членів сім`ї померлого квартиронаймача, підтвердили. За цих обставин суд приходить до висновку щодо задоволення зустрічного позову про визнання їх членами сім`ї померлого наймача квартири, визнання права на користування жилим приміщенням та визнання [PERSON] у складі сім`ї: [PERSON] та [PERSON] наймачем жилого приміщення (квартири) за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача [PERSON] . Оскільки в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено повністю, а тому з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним судовий збір. Виходячи із вищенаведеного та

Outcome: approved