Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до Росошанського сільського споживчого товариства про визнання права власності на магазин, що розташований в [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 грудня 2003 року між ним, [PERSON], з однієї сторони та Росошанським сільським споживчим товариством в особі голови споживчого товариства Задоєнко Вірою Андронівною з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: будівлі магазину «[INFO]», що розташований в [ADDRESS] Відповідно до умов вказаного договору, вони, як сторони, узгодили та домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу, в тому числі оговорили ціну об'єкта нерухомості. На виконання взятих на себе зобов'язань, він, [PERSON], передав відповідачеві кошти, що передбачені у договорі в сумі 8 000 грн. та прийняв об'єкт нерухомого майна із технічною документацією на нього, які йому були передані відповідачем. Вказаний договір купівлі - продажу нерухомості був лише завірений печаткою Росошанського сільського споживчого товариства. На даний час позивач має намір відчужити належний йому об'єкт нерухомості, однак здійснити це не має можливості, оскільки як з'ясувалось при зверненні до державної реєстраційної служби, договір купівлі - продажу магазину, який не посвідчений нотаріально, не підтверджує належність майна його власнику, що позбавляє його можливості вільно здійснювати своє право власності. В судове засідання позивач та його представник, діючий на підставі угоди про надання правової допомоги - адвокат [PERSON] не з'явилися, однак надіслали заяву, в якій просять розглядати справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити. Представник відповідача Росошанського сільського споживчого товариства Задоєнко В.А. в судове засідання також не з'явився, в адресованій суду заяві, вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення, просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. Ураховуючи те, що сторони скористались своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, усі зібрані у справі докази, повно, всебічно та об'єктивно давши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22 грудня 2003 року між Росошанським сільським споживчим товариством в особі голови товариства Задоєнко В.А. з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі - продажу нерухомості, предметом якого зазначено будівлю магазину, що розташований в [ADDRESS] Сторонами даного договору було узгоджено ціну об'єкта нерухомості, момент переходу права власності на нього, а також інші істотні умови договору купівлі - продажу. На виконання умов вказаного договору згідно Акта приймання - передачі основних засобів від Продавця до Покупця від 22.12.2003 року, будівля магазину в с. Вікентіївка, технічна документація та обладнання було передане покупцеві [PERSON], який, згідно взятих на себе зобов'язань прийняв об'єкт нерухомості, сплатив визначену умовами договору суму грошових коштів в розмірі 8 000 грн. Рішенням виконавчого комітету Нападівської сільської ради від 22.04.2014 року за №12, приміщенню бувшого магазину в [ADDRESS]. Вказані обставини були визнані сторонами, а відтак згідно положень ст.61 ЦПК України, суд звільняється від їх доказування. Судом встановлено, що правовідносини, які вникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року, щодо виникнення зобов'язань за договором купівлі - продажу, так як договір укладений на момент чинності цього кодексу, а також Цивільним кодексом України (в редакції 2004 року), щодо захисту права власності. Так, відповідно до ст. ст. 42, 43 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Повинні укладатись у письмовій формі угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Зі змісту ст.224 ЦК УРСР визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 128 ЦК УРСР момент виникнення права власності набувача майна за договором пов'язується з моментом передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що позивач повністю виконав умови договору купівлі - продажу, сплативши ціну за договором та отримавши об'єкт нерухомого майна із технічною документацією, відтак набув правомірно у власність об'єкт нерухомості - магазин, що розташований в [ADDRESS] Можливість нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу об'єкта нерухомості сторонами втрачена, оскільки відбулась реорганізація товариства. За таких обставин та у контексті приведених правових норм, суд вправі за вимогою позивача, який виконав умови угоди, визнати таку угоду дійсною, відтак наступне нотаріальне оформлення такої угоди не вимагається. Нормою ст. 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" одним із правовстановлюючих документів про право власності на нерухоме майно - є рішення суду що набрало законної сили. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, а тому за позивачем слід визнати право власності на об'єкт будівлі магазину, що розташований по [ADDRESS], оскільки таке право власності позивача оспорюється іншими особами. На підставі викладеного ст.42, 43, 47, 128, 224, 227 ЦК УРСР, ст. 11, 16, 392 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень", та

Outcome: approved