Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому вказує, що вона являється власником квартири [ADDRESS], яку отримала у спадок від батька. Попередній власник квартири в 2012 році зареєстрував проживання в спірній квартирі [PERSON] та її сина [PERSON]. Відповідачі з моменту реєстрації в даній квартирі не проживали. Добровільно зняти реєстрацію місця проживання відповідачі не бажають, тому позивач просить визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав, пояснив, що відповідачі не є членами сім'ї позивача та її померлого батька, з яких причин останній зареєстрував їх у своїй квартирі невідомо. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову на полягає. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], у судове засідання повторно не з'явилися, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином у судовому порядку, згідно оголошення у засобах масової інформації, газеті «Запорізька правда» №46 (23781) від 16 листопада 2017 року /а.с.34/. Третя особа, у судове засідання не з'явилася, по невідомим суду причинами, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином у судовому порядку, про причини неявки не повідомили. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316,319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що предметом спору є жиле приміщення - квартира [ADDRESS]. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яку вона отримала у спадок від померлого батька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 травня 2017 року, спадкова справа №135/2016, зареєстровано в реєстрі за №588, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.05.2017 року, /а.с.6-7/. Також судом встановлено, що у належній позивачеві на праві приватної власності квартирі [ADDRESS], дійсно зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], підтвердженням чого є довідка адресно-довідкового бюро Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 26.09.2017 року, довідка виконавчого комітету ради Оріхівської міської Запорізької області №1407 від 13.09.2017 року, копією будинкової книги /а.с.8,11-15,21/. Судом не встановлено факт проживання позивача, спадкодавця та відповідачів однією сім'єю і що вони поселилися в спірний будинок, як члени сім'ї власника. [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у спірній квартирі та поселилися в ній за згодою попереднього власника квартири. Підтвердженням того, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не проживають за адресою: [ADDRESS], є довідка голови квартального комітету від 12.09.2017 року, акт №127 обстеження квартири гр. [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] де вказано, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] зареєстровані за спірною адресою, але не проживають у житловому приміщенні з 2012 року /а.с.9, 10/. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги у позовній заяві щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням вказала, що вона прийняла у спадок квартиру, у якій вже були зареєстрована відповідачі. Реєстрація в квартирі відповідача та її неповнолітнього сина перешкоджає позивачу у отриманні субсидії. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Разом з тим, враховуючи обмеження позивача у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, вона як власник такого має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням Відтак, позовні вимоги [PERSON] відповідають визначеним ст. 16 ЦК України способам захисту її порушеного права. А тому таке підлягало захисту шляхом задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved