Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Посилався на те, що батьками неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження дитини, зазначено [PERSON] та [PERSON]. Батько дитини [PERSON] помер 16.05.2015 року. Мати дитини [PERSON] повідомила, що прийняла рішення не забирати неповнолітнього сина з притулку для дітей, мешкає в Польші та фактично самоусунулась від його виховання та утримання. З метою повернення на виховання неповнолітнього відповідач неодноразово запрошувалась на співбесіду до Служби у справах дітей, проте всі рекомендації проігнорувала та не бажає дбати про сина. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, з метою соціального захисту неповнолітнього, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно дитини [PERSON], [INFO]. Також позивач зазначив, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, ухиляється від виконання своїх обовязків. Просив позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно дитини [PERSON], [INFO] та стягнути з неї на утримання дитини аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 гривень щомісячно до досягнення ним повноліття. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи також у судове засідання не з'явилась, у поданій до суду заяві позов підтримала. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] народився 27.06.2000 року, його батьками згідно копії свідоцтва про народження зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Батько дитини [PERSON] помер 16.05.2015 року. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сімї якої проживає дитина, заклад охорони здоровя або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом ст.150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Проте, з березня 2017 року мати [PERSON] життям та здоровям дитини не цікавиться, не займається його вихованням та не надає матеріальної допомоги на його утримання, фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обовязків (а.с.6-10). В подальшому, згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.06.2017 року, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 3). У відповідності до ст.164 ч.1 п.2 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Із досліджених письмових доказів, встановлено, що [PERSON] вихованням свого сина не займається, його здоровям та життям не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, суд враховує положення статті 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної [PERSON] РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» де передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ч.2, ч.3 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав , не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із досліджених матеріалів справи видно, що відповідач офіційно не працює, однак підробляє, має мінливий нерегулярний дохід. Положеннями ст. 181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Одночасно частиною другою зазначеної статті СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від до 6 років на місяць складає 1426 гривень, на дітей віком від 6 до 18 років 1777 гривень. Враховуючи матеріальний стан сторін, те, що у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей немає, батько дитини помер, суд вважає, що позов слід задовольнити, стягнувши із відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO] у розмірі по 1000 гривень щомісячно, оскільки саме такий розмір не ущемляє будь-чиїх прав та законних інтересів.

Outcome: approved