Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання недійсним договору дарування квартири. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на те, що 02 липня 2008 року державним нотаріусом Вірнік І.Є. Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняла у дар квартиру. Фактично відповідач [PERSON] змусила його підписати цей договір дарування, повідомивши заздалегідь, що необхідно дооформити ще окремі документи після смерті мами на квартиру, для чого необхідно з'явитись до нотаріальної контори та підписати якісь папери, на той час вони перебували з нею в шлюбі. Вважає, що вищезгаданий правочин повинен бути визнаний недійсним у зв'язку з тим, що у момент його здійснення не були роз'яснені чітко та повідомлені йому його права після вчинення такого правочину, він був переконаний на час укладання договору що залишається повноправним власником квартири, що фактично укладається договір утримання і допомоги йому зі сторони [PERSON], яка буде матеріально допомагати, брати участь в оплаті комунальних послуг, утриманням його квартири в належному стані. Договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Зазначив, що до кінця не усвідомлював, що в результаті підписання цього договору перестає бути повноправним власником квартири, є інвалідом глухонімим з дитинства і не спроможний самостійно захистити свої права в повній мірі та реалізувати свої процесуальні повноваження належним чином. Такий договір дарування порушує його права. Підписавши договір дарування 02 липня 2008 року, не вважає це своєю особистою помилкою чи повним незнанням законів або власним недбальством. Йому, як інваліду глухонімому з дитинства, завжди було важко сприймати оточення з часу свого народження, як наслідок не можливість повного нормального спілкування і сприйняття що впливає на кінцевий результат і частіше погодження наявних дій, ніж заперечення будь-якої події що відбувається поруч. Не завжди зрозуміло до кінця переклад спеціаліста, який володіє технікою спілкування з глухонімими. До укладення договору дарування квартири, право зайняття та користування квартирою [ADDRESS] відбувалось відповідно ордеру за №4392 серія А, який виданий на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 20.09.1983р. за №1536. Ордер виданий мамі [PERSON], сім'я якої складалась з 2 (двох) осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON] З 25.01.1984р. він був прописаний і на даний час залишається бути зареєстрованим в [ADDRESS] 10 серпня 1998 року квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Харківської райдержадміністрації м.Києва, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації м.Києва 28 вересня 1998 року за номером 4448. [INFO] року померла мати [PERSON]. Спадкоємцем майна після смерті матері є позивач, її син [PERSON]. Спадкове майно складалося з 1/2 (однієї другої) частини квартири [ADDRESS]. 01 серпня 2002 року позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом. Фактично з часу отримання Ордеру на вказане житло, тобто з 1983 року, він постійно мешкав і мешкає в квартирі [ADDRESS]. Договір дарування квартири було здійснено в 2008р., вже після смерті його матері. В силу своєї фізичної вади інвалід дитинства по слуху (глухий), йому навіть важко спілкуватись в середовищі таких же глухих людей, як і він, та своєї малоосвіченності і необізнаності, безпомічного стану в таких справах, він не розумів, який насправді документ підписав. Після укладення спірного договору залишився проживати у квартирі і сплачувати комунальні послуги, що свідчить про відсутність у нього намірів дарувати квартиру. Також він помилився щодо правової природи правочину. Насправді хотів скласти договір довічного утримання з [PERSON] Адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього, оскільки на даний час йому вже 54 роки, він потребує допомоги при спілкуванні, переклад, та підтримки в житті, як інвалід, глухоніма людина, іншого місця тіроживання в нього не має. 11.08.2015р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, що видане відділом державної РАЦС Дарницького РУЮ у м.Києві, актовий запис №314 від 11.08.2015р. Представник позивача та позивач, за участю перекладача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилася, була повідомлена належним чином. Відповідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був повідомлений належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність або якщо зазначені ним причини неявки визнані судом не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши думку позивача, його представника, свідків [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і визначені їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи з 03.05.1979року безстроково, причина інвалідності: глухонімота з дитинства. З 25.01.1984р. він був прописаний і на даний час залишається бути зареєстрованим в [ADDRESS] Право зайняття та користування квартирою [ADDRESS] відбувалось відповідно ордеру за №4392 серія А, який виданий на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 20.09.1983р. за №1536. Ордер виданий [PERSON], сім'я якої складалась з 2 (двох) осіб, а саме: [PERSON] та її син - [PERSON] 10 серпня 1998 року квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Харківської райдержадміністрації м.Києва, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації м.Києва 28 вересня 1998 року за номером 4448. [INFO] року померла мати [PERSON]. Спадкоємцем майна після смерті матері є позивач, її син [PERSON]. Спадкове майно складалося з 1/2 (однієї другої) частини квартири [ADDRESS]. 01 серпня 2002 року позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом. Фактично з часу отримання Ордеру на вказане житло, тобто з 1983 року, він постійно мешкав і мешкає в квартирі [ADDRESS]. 11.08.2015р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, що видане відділом державної РАЦС Дарницького РУЮ у м.Києві, актовий запис №314 від 11.08.2015р. 2 липня 2008 року державним нотаріусом Вірнік І.Є. Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняла у дар квартиру, тобто Договір дарування квартири було здійснено в 2008р., вже після смерті матері позивача. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Ст. 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема. Згідно ч.І ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Ч.1 ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до абзацу 2 ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Фактично квартира за договором дарування, що посвідчений від 02 липня 2008 року, вибула з володіння позивача проти його волі і намірів. Згідно ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved