Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 52, житлового будинку № 16 по вулиці Льва Толстого в місті Житомирі, з дня його вибуття з 2003 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири №52, Житлового будинку №16 по вул. Льва Толстого в м. Житомирі. Окрім неї у квартирі зареєстровані діти та колишній чоловік (відповідач). Оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, не є членом нашої сімї, вважає, що його слід визнати таким, що втратив право на житло. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити. Також, позивач в судовому засіданні вказала, що з відповідачем не проживає в спірній квартирі більше 10 років. Куди виїхав невідомо. Відповідач [PERSON] у відповідності до ч. 9 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через оголошення в пресі, а саме в газеті «Житомирщина» №11 (20657) від 14.02.2017 року (а.с.55-58 ). Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, свідчення свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлене наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з січня 1979 року та мають двох дітей - [PERSON] та [PERSON]. Встановлено, що [PERSON] набула на праві приватної власності квартиру №52, по вул. Льва Толстого, 16, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 24.09.2010 року (а.с.8), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9) та інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 59). Рішенням Корольовського районного м.Житомира від 16.02.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.61). Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р. вказується, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до довідки № 739 від 20.09.2016 року виданої Житлово-будівельним кооперативом №1 на ім'я [PERSON], [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], чоловік - [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON] (а.с. 13). В акті від 14.09.2016 року, який оформлений комісією у складі посадових осіб ЖБК-1 та за участю сусідів вказується, що [PERSON], [INFO], дійсно не проживає в [INFO] з 2003 року (а.с. 14). Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила про те, що відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, речей його в квартирі немає. Останній раз бачила відповідача 15 років тому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив про те, що відповідача [PERSON] в квартирі не бачив, речей його в квартирі теж немає. Останній раз бачив відповідача в листопаді 2004 році. Куди виїхав невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила про те, що відповідача [PERSON] в квартирі ніколи не бачила і речей його теж не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила про те, що відповідача [PERSON] не бачила 13 років і речей його теж не бачила. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі тривалий час (виходячи з показів свідків більше 10-ти років) без поважних причин і будь які домовленості між сторонами з приводу проживання у вище вказаній квартирі відсутні. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача. Наявність реєстрації не свідчить про факт постійного проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved