Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив шляхом зменшення розміру позовних вимог до Державної казначейської служби України, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності та застосування запобіжного заходу, у якому просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 218160 гривень моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та застосуванням запобіжного заходу. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 20.02.2006 року Приморським РВ Маріупольського МУ ГУВМС України в Донецькій області та прокурором Приморського району м. Маріуполя Донецької області проти нього було відкрито решта кримінальних справ, які часом були об`єднані у кримінальну справу за № 20-19807. Справи було відкрито за ст.ст. 190 ч.4 та 205 ч.2; 209 ч.1; 358 ч.3 КК України. За час розслідування обвинувачення за останніми статтями було скасовано на підставі ст. 6 п. 2 КПК України, а ст. 190 ч.4 було перекваліфіковано на ст. 192 ч.2 КК України. Приблизно у квітні 2009 року зі слідчого відділу Маріупольського МУ ГУВМС України в Донецькій області йому повідомили що і за останнєю статтею 03.04.2009 року справу було закрито прокуратурою м. Маріуполя згідно подання слідчого, який вів діло, також на підставі ст. 6 п. 2 КПК України. За час кримінального розслідування з метою притягнення до кримінальної відповідальності у квітні 2006 року його було заарештовано та 10 днів його утримували у ІТТ м. Маріуполя, потім ще 20 днів у Маріупольському слідчому ізоляторі у м. Каменськ Донецької області та після чого йому було обрано запобіжний засіб у виді підписки про невиїзд. За містом його проживання неодноразово були проведені обшуки. Зазначив, що 40 років він проживав зі своєю дружиною [PERSON] , інвалідом 1-ї групи, яка хворіла неврологічним захворюванням та потребувала постійного догляду, який він їй оказував протягом 34 років, тому кримінальна справа проти нього була не тільки для нього, а і для неї тяжким моральним ударом. Внаслідок незаконного порушення кримінальної справи, незаконним притягненням його як обвинуваченого, незаконним обранням запобіжного заходу у вигляді арешту та підписки про невиїзд, незаконним накладенням арешту на майно, штучним створенням доказів, притягненням до кримінальної відповідальності йому було завдано моральних страждань. Незаконними рішеннями органів досудового слідства та прокуратур йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації як свого життя так і життя хворої дружини, душевних стражданнях, позбавленні можливості реалізації своїх звичок та бажань. Крім того, за період перебування під слідством і судом він неодноразово викликався до органів прокуратури, відділів МВС, втратив звичайний спосіб життя, не мав змоги вільно без дозволу слідчого пересуватись по території України, крім того його дружина також зазнавала моральних страждань та переживань, що негативно виплинуло на її здорові та нормальні відносини у їх сім`ї. Саме ці страждання протягом 3-х років скоротили її вік. Ні прокурором або слідчим йому не було надіслано постанову про закриття справи та не роз`яснено, куди і впродовж якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, як це передбачено Додатком до Положення «Про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". Навіть згадки про ці події надають йому страждань. Особливо те, що він не зі своєї вини не зміг зберегти моральний спокій його дружині. Тільки зараз йому була надана копія постанови про закриття кримінальної справи членами родини його захисника по справі, які розбирали архів та йому невідомо, яким чином ця постанова потрапила до нього. \~ \~ \~ \~На підставі чого, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. \~ \~ \~ \~Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2020 року дану справу розподілено судді Д`яченко Д.О. Ухвалою судді від 01.09.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 02.09.2020 року до суду від [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою судді від 01.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.09.2020 року задоволено самовідвід судді Д`яченко Д.О. у цивільній справі №266/4394/20. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2020 року дану справу розподілено судді Пантелєєву Д.Г. 07.10.2020 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Донецькій області Окорокової Є.Є. на адресу суду надійшов відзив, в якому зазначено наступне. ГУНП в Донецькій області вважає позовну заяву [PERSON] такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 03.04.2009 року прокуратурою м. Маріуполя прийнято рішення про закриття кримінальної справи № 20-19807 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України стосовно [PERSON] . Вказана кримінальна справа деякий час розслідувалась слідчим відділом приморського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області. Постановою КМУ від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС України. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року ліквідація юридичної особи це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. В свою чергу з 07.11.2015 року міліція припинила своє існування без правонаступництва. Таким чином, вказана кримінальна справа ГУНП в Донецькій області ніколи не розслідувалась та відповідно ГУНП в Донецькій області не несе відповідальність за дії посадових осіб інших установ. На підставі чого, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 13.10.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Вважав за необхідне надати суду зауваження на відзив ГУ НП в Донецькій області, якими запропоновано суду залишити його позов без задоволення з підстав того, що територіальні органи національної поліції не є правонаступником міліції та просив взяти до уваги правові висновки Верховного Суду з аналогічних справ, якими роз`яснюється, що: «… Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України) Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16. …». Тому є безпідставними доводи ГУ НП в Донецькій області про нібито покладення на них відповідальність за завдану йому моральну шкоду, бо юридичними підставами його позову є норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і саме до цих органів відносилася міліція. 29.10.2020 року до суду від Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов [PERSON] наразі не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Встановлено, що 24.03.2006 року прокурором Приморського району м. Маріуполя порушено кримінальну справу №20-19807 стосовно [PERSON] за ч.4 ст. 190, ч.1 ст.209 КК України (із подальшою перекваліфікацією складу злочину на ч.2 ст.192 КК України) за фактом фіктивного підприємства, шляхом створення ПМП «Манібек». 03.04.2009 року заступником прокурора м. Маріуполя кримінальну справу № 20-19807 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України стосовно [PERSON] закрито, у зв`язку з відсутністю у його діях складу зазначеного злочину, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Позивачем до позову не додано жодних доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, зокрема документів щодо затриманняЮ обрання запобіжних заходів відносно нього, на підставі яких можливо зробити відповідний висновок та за наявності підстав орієнтований розрахунок шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Позивачкм не обгрунтовано суму відшкодування моральної шкоди, зокрема не зрозуміло звідки взято суму відшкодування 250000 грн., яким чином її розраховано. З огляду на викладене, у задоволенні вимог позовної заяви [PERSON] просили відмовити. 10.11.2020 року до суду від представника ГУ НП в Донецькій області надійшли заперечення, відповідно до яких ГУНП в Донецькій області вважає, що що вимоги позивача не підлягають задоволенню, а з огляду відповіді на відзив вбачається, що позивач стверджує, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Отже, відповідним органом державної влади в ніякому разі не може бути ГУНП в Донецькій області, оскільки вказана кримінальна справа ГУНП в Донецькій області ніколи не розслідувалась, ГУНП в області не є правонаступником міліції та відповідно не несе відповідальності за дії посадових осіб інших установ. 14.12.2020 року до суду від позивача та представника відповідача Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької обласної прокуратури надійшли заяви про заміну відповідача та належного відповідача. Ухвалою суду від 14.12.2020 року замінено первісного відповідача Маріупольську місцеву прокуратуру № 1, відповідачем Донецькою обласною прокуратурою. 15.01.2021 року від представника ГУНП в Донецькій області надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача. Ухвалою суду від 15.01.2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. 29.01.2021 року до суду від представника ГУНП в Донецькій області знов надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що в ході розслідування слідчим відділом Приморського РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч.4, 205 ч.2, 209 ч.1 КК України позивач [PERSON] був затриманий 18.04.2006 року у порядку ст.115 КПК України (в редакції 1960 року) та в подальшому йому обраний запобіжний захід тримання під вартою. 27.04.2006 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення за скоєння злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 30.12.2008 року слідчим СВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області кримінальну справу відносно [PERSON] закрито, а запобіжний захід підписку про невиїзд скасовано. 13.01.2009 року прокуратурою рішення про закриття кримінальної справи скасовано. 03.04.2009 року прокуратурою закрито зазначену кримінальну справу. Позивач знаходився під слідством з 18.04.2006 року по 30.12.2008 року та з 13.01.2009 року по 03.04.2009 року (35 місяців). Таким чином, у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону №266/94-ВР у розмірі 210000 грн. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню та слід стягнути на його користь відшкодування моральної шкоди у сумі 210000 грн., а у задоволенні позовних вимог в інший частині відмовити. 05.02.2021 року від відповідача Донецької обласної прокуратури на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON] з 24.03.2006 року до 03.04.2009 року перебував під слідством за обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.190, 192, 209, 358 КК України. Постановою заступника прокурора м. Маріуполя від 03.04.2009 року кримінальну справу відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. [PERSON] знаходився під слідством 3 роки 11 днів (36, 36 місяців). Відповідно до ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата складає 6000 грн. З огляду на це,у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 218160 грн. (36,36 місяців * 6000 грн). Установлений законом розмір відшкодування враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень честі та гідності. Позивач просить відшкодувати шкоду за період з 20.02.2006 року до 03.04.2009 року. Однак, за період з 20.02.2006 року до 23.03.2006 року підстави для відшкодування йому шкоди відсутні. З 20.02.2006 року розпочато кримінальну справу за фактом, а не стосовно конкретної особи. Кримінальну справу щодо [PERSON] порушено лише 24.03.2006 року. У зв`язку з цим, з 20.02.2006 року до 03.04.2009 року [PERSON] не перебував під слідством і не отримував за це право на відшкодування. Позивач зазначає дві підстави для відшкодування шкоди: 1) незаконне притягнення до кримінальної відповідальності; 2) незаконне обрання запобіжного заходу. Разом з цим, факт незаконного обрання запобіжного заходу місця не мав. З огляду на викладене, просили позов [PERSON] задовольнити частково, стягнувши на його користь відшкодування моральної шкоди у сумі 218160 грн. у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 16.02.2021 року від позивача надійшла заява про уточнення (зменшення) розміру позовних вимог з 250000 грн. на 218600 грн., у зв`язку з визнанням частковим визнанням позову відповідачем Донецькою обласною прокуратурою, яка зробила більш точний підрахунок дат його знаходження під слідством. Ухвалою суду від 17.02.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився, при цьому надав суду заяву в якій просив розглянути справу та ухвалити рішення за його відсутністю. Представник відповідача Донецької обласної прокуратури Кунда Л.І. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просила справу розглянути без її участі Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Донецькій області в судове засідання також не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Від відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області у судове засідання представники не з`явилися, будучи повідомленим належним чином, про причини неявки не повідомили суд, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою В.о. заступника начальника СВ Приморського РВ МГУ УМВС України в Донецькій області від 20.02.2006 року порушено кримінальну справу за фактом фіктивного підприємства, за ознаками злочину, передбаченого ст.205 ч.2 КК України. (а.с.142). Постановою прокурора Приморського району м. Маріуполя від 24.03.2006 року порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками правопорушення, передбаченого ст.ст.190 ч.4, ст.209 ч.1 КК України (а.с.143-144). 18.04.2006 року [PERSON] затримано в порядку ст.115 КПК України (в редакції 1960 року), що підтверджується протоколом затримання особи (а.с.145) та постановою Приморського районного суду від 21.04.2006 року відносно [PERSON] продовжено строк тримання до 28.04.2006 року. (а.с.147-149). Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 28.04.2006 року відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с.150). Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.05.2006 року звільнено [PERSON] з-під варти і обрано запобіжний захід у вигляді особистої поруки. (а.с.151-152). Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2006 року постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.05.2006 року скасовано, провадження по справі закрито. (а.с.153-154). Постановою заступника начальника СВ Приморського РВ Маріупольського ГУУМВС України в Донецькій області від 26.07.2006 року [PERSON] змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. (а.с.155-156). Постановою заступника прокурора від 03.04.2009 року закрито кримінальну справу відносно [PERSON] , за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.192 КК України, у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, запобіжний захід скасовано (а.с.157-162). Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до частини другої статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Також у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» суд зробив висновок про те, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 1995 року у справі «Аллєн де Рібемон проти Франції»), У пунктах 230-232 рішення Європейського суду з прав людини від 04 липня 2019 року у справі «Корбан проти України» суд наголосив, що стаття 6 § 2 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (пункт 19 рішення Європейського суду з прав людини від 11 жовтня 2016 року у справі «Турьєв проти Росії»), Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Щодо тлумачення категорії «перебування під слідством та судом» За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав суд дійшов переконання, що період перебування під слідством у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 24 березня 2006 року до 03 квітня 2009 року, тобто з моменту порушення відносно [PERSON] кримінальної справи до її закриття, у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Відшкодування шкоди один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд визнає доведеними позовні вимоги [PERSON] стосовно відшкодування моральної шкоди за період з 24 березня 2006 року до 03 квітня 2009 року, адже очевидним є той факт, що порушення кримінальної справи, застосування запобіжних заходів, призводить до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить аргументованими доводи позивача про те, що такі події призвели до погіршення, позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок та бажань, душевних страждань, погіршення відносин з людьми, у тому числі з родиною, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 04 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку до суду, який розглядав справу по першій інстанції; Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). Суд, застосовуючи загальні правила статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи з співмірності заявлених вимог тим стражданням, яких зазнав позивач у період з 24.03.2006 року по 03.04.2009 року, з визнанням Донецькою обласною прокуратурою позовних вимог у розмірі 218600 грн., приходить до висновку про доведений розмір спричиненої йому моральної шкоди у сумі 218600 грн. Щодо суб`єктного складу учасників судового розгляду Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави у цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі зазначеного та

Outcome: approved