Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, вказуючи, що 09.10.2013 року на підставі договору дарування, укладеного між ним та [PERSON], він став власником будинку [ADDRESS], а з 14.12.2004 року у цьому будинку зареєстрований і проживає відповідач, який поселився до будинку на підставі згоди попереднього власника. Відповідач після розірвання шлюбу з попереднім власником та зміни власника будинку не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом, однак після набуття позивачем у власність вказаного будинку та проживання у ньому відповідача, який користується ним на власний розсуд, без його на те погодження, позивач не може в повній мірі, належно та безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.31), позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS], виселити відповідача із вказаного житлового будинку, стягнувши з відповідача понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю, крім стягнення витрат на правову допомогу. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 09.10.2013 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за позивачем (а.с.3-5), а рішенням Волочиського районного суду від 13.03.2014 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 23.04.2014 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування вказаного будинку (а.с.54-55). Згідно домової книги, даних районного сектору міграційної служби, у вказаному будинку зареєстрований відповідач (а.с.6,10), який там і проживає. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення першкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, тобто виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсях цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчудження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина ж 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. В той же час, із матеріалів справи вбачається, що після зміни власника спірного будинку відповідач не набув самостійного право на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо-ст.810 ЦК України, ст.ст.61, 64 ЖК України). Крім того, в матерілах справи відсутні будь-які докази спільного проживання позивача і відповідача та ведення спільного господарства, що свідчило б про те, що в силу приписів ч.4 ст.156 та ч.2 ст.64 ЖК України відповідач є членом сім'ї позивача. Вселення відповідача у спірний будинок за згодою попереднього власника не свідчить про наявність у нього права на проживання в цьому будинку після переходу права власності на нього до позивача, тому відповідач немає права на користування належного позивачу будинку. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є обгрунтованими і підлягають до задоволенню, оскільки позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод в користуванні його власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим будинком та його виселення. В зв'язку з переходом права власності на будинок до позивача, можна вважати, що відповідач відповідно до ст.169 ЖК України зобов'язаний звільнити жиле приміщення, а в разі відмови - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Позивачем поставлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, які складаються із судового збору в сумі 114,70 грн. та оплату вартості юридичної допомоги згідно квитанції від 18.11.2013 року на суму 3600 грн., а згідно розрахунку зазначено, що здійснено витрат робочого часу в розмірі 16 годин. Згідно журналів судових засідань по справі, тривалість участі представника позивача у всіх судових засіданнях становить 40 хвилин. Враховуючи, що вказані в погодинному розрахунку витрати робочого часу та відповідно вказана вартість юридичної допомоги і заявлена до стягнення сума не відповідають наданому обсягу правових послуг і є неспіврозмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, тому суд вважає, що в даному випадку було затрачено всього 4 години, в зв'язку з чим відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України та ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 1835,20 грн. (1147 грн.-розмір мінімальної зарплати х 40%=458,80 грн. х 4 години) та 114,70 грн. судових витрат, а всього 1949,90 грн.

Outcome: approved