Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою 22.02.2016 року, в якій просили суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS], укладений 05.05.1999 року між [PERSON], діючою від імені неповнолітньої [PERSON], як продавцем та [PERSON], [PERSON] як покупцями, та зареєстрований Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі за реєстраційним номером 170-Н/99; виділити частки в зазначеному нерухомому майні, що перебуває в спільній сумісній власності, визначивши, що позивачам, кожному окремо, належить по 1/2 частці вказаної квартири. В обгрунтування предявлених вимог вказали, що 05.05.1999 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі за реєстраційним номером 170-Н/99. При укладенні договору всі істотні умови сторонами було погоджено, право власності на придбане майно зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 07.05.1999 року за № 537 на імя [PERSON] та [PERSON], які на момент купівлі майна перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. 09.02.2016 року позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса з метою оформлення договору дарування належної йому 1/2 частки в квартирі неповнолітньому синові [PERSON], [INFO], однак отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу як правовстановлюючого документу та не зазначенням в ньому часток співвласників. За даних обставин, з метою забезпечення можливості реалізації позивачами як власниками своїх законних прав на належне їм майно, вони вимушені звернутись до суду. В судове засідання позивачі не зявилися, згідно поданої їх представником [PERSON] заяви, остання просила справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. За даних обставин, з урахуванням згоди позивачів, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в силу ст.224 ЦПК України. Суд,\~ дослідивши\~ письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.05.1999 року між [PERSON], діючою від імені неповнолітньої [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON]), як продавцем та [PERSON], [PERSON] як покупцями укладено договір купівлі-продажу квартири загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та відповідно до п.11 договору, він укладений на виконання біржової угоди та зареєстрований Криворізьким філіалом Придніпровської товарної біржі 05.05.1999 року за № 170-Н/99. Вказаний договір купівлі-продажу зареєстрований КП ДОР «Криворізьке БТІ» 07.05.1999 року із внесенням відповідного запису в реєстрову книгу за № 158П, стор.537, запис №537 про реєстрацію права власності на імя [PERSON] та [PERSON], що підтверджується реєстраційним посвідченням та довідкою КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 145220 від 09.02.2016 року (а.с.10,16). Згідно технічного паспорту на квартиру (а.с.11), остання має загальну площу 31,5 кв.м., житлову площу 17,1 кв.м., розташована на 5 поверсі 5-поверхового будинку та складається з: 1 кімната площею 17,1 кв.м., кухня 6,0 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., коридор 4,3 кв.м., вбудована шафа 0,6 кв.м., обладнана балконом (терасою) 0,9 кв.м. Судом також встановлено, що з метою укладення договору дарування частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на імя неповнолітньої сина [PERSON], [INFO], позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], якому постановою від 09.02.2016 року за № 14/02-31 (а.с.14,15) в посвідченні договору дарування було відмовлено, оскільки правовстановлюючий документ на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 05.05.1999 року) не відповідає вимогам законодавства з підстав відсутності його нотаріального посвідчення та не виділення за співвласниками часток у спільній сумісній власності. За даних обставин, перевіряючи обґрунтованість та правомірність предявлених позивачами вимог з метою захисту їх майнових прав, суд виходить з наступного. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу житлового будинку, передбаченими\~ст.227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 05.05.1999 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору). Так, під час укладення вказаної угоди відповідач [PERSON] не посвідчила її нотаріально, вважаючи достатньою реєстрацію угоди в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». Натомість, матеріали цивільної справи не містять спростування твердження позивачів, що вони виконали всі істотні умови договору купiвлi-продажу. Здійснені позивачами у подальшому спроби щодо нотаріального посвідчення договору купiвлi-продажу не вдалися, оскільки відповідач фактично ухиляється від здійснення дій щодо його нотаріального посвідчення, у звязку з чим визнання угоди дійсною можливе лише в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи викладене, а також те, що між сторонами відбулося повне виконання договору, всі істотні її умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобовязання за договором виконали, права власності на нерухоме майно належним чином зареєстроване за позивачами, тому суд вважає необхідним визнати його дійсним, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Як встановлено в ході судового розгляду, що також не оспорюється письмовими доказами по справі, квартиру позивачі набули за час шлюбу, зареєстрованого 24.04.1999 року виконкомом Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 12 (а.с.12). Враховуючи те, що підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина - набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором, тому ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ст.60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю, а тому встановленню в судовому порядку не підлягає. 15.08.2007 року шлюб між сторонами розірвано Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №403 (а.с.13). Згідно\~ст. 22 КпШС України\~(який діяв на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його\~\~спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно\~ст. 28 КпШС України, яка кореспондується зі ст.70 СК України,\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, виходячи з того, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час шлюбу, оформлена на обох позивачів, тому суд приходить до висновку, що вона є спільною сумісною власністю подружжя в силу презумпції виникнення права спільної сумісної власності, та кожен з них має право на 1/2 частку даного нерухомого майна, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Outcome: approved