Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом, в якому просить розділити спільне подружнє майно та визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. та за [PERSON] право власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач покликається на те, що між ним та [PERSON] 17.04.2004р. було зареєстровано шлюб. За час шлюбу, а саме 06 серпня 2007 року, ними, як подружжям спільно було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 15411783. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я відповідача. Відповідач не бажає добровільно провести поділ зазначеної квартири. 26.05.2015 року позивач звернувся до Франківського районного суду м.Львова з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просить розділити спільне подружнє майно та визнати за ним право власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 квартири,що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; припинити право власності [PERSON] на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 квартири, котра належала [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Під час судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на підстави та мотиви, викладені у позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Просив позов задовольнити. Представник відповідача не заперечував проти позову. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Між позивачем та відповідачем 17.04.2004р. було зареєстровано шлюб. 06.08 2007 року, подружжям спільно було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 15411783. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я відповідача. 25.05.2015 року [PERSON], передав [PERSON] кошти в сумі 276 118,50грн., що відповідно до звіту про оцінку майна від 05.05.2015 року становить половину вартості квартири за адресою: [ADDRESS] (про що була видана відповідна розписка). Проти визначення вартості 1А частки спірної квартири та проти припинення и права власності на вказану частку відповідач не заперечувала. Представник відповідача факт отримання грошових коштів в розмірі 276 118,50 грн. в рахунок відступу Уі частки квартири , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтвердив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ч. 1 ст.60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст.63 СК України визначає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже позовні вимоги позивача щодо поділу спільного подружнього майна та визнання за ним право власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 квартири,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є законними та підлягають задоволенню. Згідно приписам статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 липня 2014 року, у справі № 6-68цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Відповідно до вимог п. 25 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згоду відповідача, на отримання такої грошової компенсації отримано в ході судового розгляду справи. Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. Відповідно ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Outcome: approved