Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що його бабці [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на вищезазначений будинок. Так як її син, [PERSON], а по відношенню до нього - його батько, помер [INFO], то він є спадкоємцем за законом за правом представлення. Вказує на те, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на вищезгаданий житловий будинок. Відтак, змушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на підстави, викладені в заяві. Просив задовольнити позов. Представник відповідача Стебницької міської ради в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог, покладається на думку суду. У відповідності до ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази,оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом у рівних частках є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, онуки і правнуки померлого, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Як встановлено з матеріалів справи [INFO] померла бабця позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.01.1996 року (а/с 4). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] ( а/с 6), батьком якого був [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року (а/с 6). Ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) вказує, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК УРСР (1963 року) регламентовано, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. З оглянутої довідки за №2047 від 05.09.2017 року, виданої ДП «Стебниккомунсервіс» вбачається, що [PERSON] проживала і була зареєстрована в будинку [ADDRESS]. На день смерті останньої разом з нею в будинку був зареєстрований внук - [PERSON] З оглянутої довідки за №2048 від 05.09.2017 року, виданої ДП «Стебниккомунсервіс» вбачається, що [PERSON] проживав і був зареєстрований за вищезгаданою адресою до дня смерті, [INFO] і разом з ним в будинку були зареєстровані: мама [PERSON] та син [PERSON] Інших спадкоємців, після смерті бабці позивача, які прийняли спадщину, немає. Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом майна [PERSON] є син померлої - [PERSON], який помер [INFO], а також онук померлої - [PERSON] (позивач у справі). Позивач фактично вступив в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті бабці. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ч.2 ст.529 цього кодексу онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи встановлено, що спадкодавець за життя не здійснив державної реєстрації права . Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд переконаний, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved