Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просив встановити факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (16 червня 2015 року), за адресою: м.Підгородне, вул.Кільченська, буд.№89 Дніпропетровського району Дніпропетровської області; Визнати за ним право власності на житловий будинок №89 по вул.Кільченській у м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який складається з «А» - будинок, «Б» - літня кухня, «б» - прибудова, «В, Г, Д» - сараї, «Е» - вбиральня, «№1-9» - споруди, загальна площа житлового будинку складає 27,8 кв.м., житлова площа 15,4 кв.м, допоміжна площа 12,4 кв.м, до складу будинку входять наступні приміщення: 1 коридор, 2,5 кв.м, 2 кухня, 9,9 кв.м, 3 кімната, 11,6 кв.м, 4 кімната, 3,8 кв.м, та земельну ділянку розміром 0,0715 Га розташовану на території м. Підгородне вул. Кільченська, 89 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Герасимівни, померлої 16 червня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог, зазначає що, 16 червня 2015 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №624295 виданим виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 25 червня 2015 року. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №89 по вул.Кільченській у м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який розміщений на земельній ділянці площею 0,074 Га. Зазначений житловий будинок належав спадкодавцю на праві приватної власності. ? частина вказаного будинку належала на підставі свідоцтва про право власності від 13 жовтня 1989 року, а інша ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька від 13 жовтня 1989 року. Земельна ділянка площею 0,074 Га виділялась матері позивача на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів від 15 жовтня 1997 року за №229, що підтверджується державним актом від 02 грудня 1997 року. 08 грудня 2000 року матір позивача уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого продала 0,0025 Га земельної ділянки. У фактичному використанні залишилось 0,0715 Га. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON], що підтверджується заповітом, посвідченим 31 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], який зареєстрований в Спадковому реєстрі за №56370369. Інших спадкоємців, які в порядку ст.1241 ЦК України мали б право на обовязкову частку у спадщині, немає. Після смерті матері, позивач не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки весь час і на момент смерті проживав із нею за однією адресою, що підтверджується довідкою виданою головою вуличного комітету №76 від 03 лютого 2017 року, та вважає себе таким, що в порядку ст.1268 ЦК України прийняв спадщину. Однак, звернувшись до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про видачу на його імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом, остання відмовила йому мотивуючи це тим, що він пропустив строк на прийняття спадщини. На підставі зазначеного, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач не заявився, однак від нього надійшло клопотання про слухання справи у його відсутність, на вимогах викладених в заяві наполягає та просить суд їх задовольнити. Представник Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, однак надав до суду письмову заяву, згідно якої просить суд слухати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно положень\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1\~ст. 1235 ЦК України\~заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таке й зазначено в основному законі України Конституції. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013р. за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначає, що за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Місцеві органи самоврядування виступають у відповідності зі ст. 83 ЗК України суб'єктами права комунальної власності в межах населеного пункту. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах що не заборонені законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і в умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, після смерті матері позивача відкрилася спадщина на житловий будинок №89 по вул.Кільченській у м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який розміщений на земельній ділянці площею 0,074 Га. Зазначений житловий будинок належав покійній матері на праві приватної власності. ? частина вказаного будинку належала на підставі свідоцтва про право власності від 13 жовтня 1989 року, а інша ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька від 13 жовтня 1989 року. З технічного паспорту, виготовленого 09 червня 1989 року вбачається, що на земельній ділянці знаходяться наступні будівлі та споруди: «А» - будинок, «Б» - літня кухня, «б» - прибудова, «В, Г, Д» - сараї, «Е» - вбиральня, «№1-9» - споруди. Загальна площа житлового будинку складає 27,8 кв.м., житлова площа 15,4 кв.м, допоміжна площа 12,4 кв.м, до складу будинку входять наступні приміщення: 1 коридор, 2,5 кв.м, 2 кухня, 9,9 кв.м, 3 кімната, 11,6 кв.м, 4 кімната, 3,8 кв.м Земельна ділянка площею 0,074 Га виділялась матері позивача на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів від 15 жовтня 1997 року за №229, що підтверджується державним актом від 02 грудня 1997 року. 08 грудня 2000 року матір позивача уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого продала 0,0025 Га земельної ділянки. У фактичному використанні залишилось 0,0715 Га. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу [PERSON], що підтверджується заповітом, посвідченим 31 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], який зареєстрований в Спадковому реєстрі за №56370369. На підставі наявних у справі документів в підтвердження свого позову, встановлено факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (16 червня 2015 року), за адресою: м.Підгородне, вул.Кільченська, буд. №89 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання із спадкодавцем та визнання права власності обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved