Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою 05.05.2016 року, в якій просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу за №003781, укладений 06.04.2016 року між нею та відповідачем з приводу придбання транспортного засобу - трактору «Беларус 892»; стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на її користь грошові кошти в сумі 50 500 грн. В обгрунтування пред'явлених вимог вказала, що 06.04.2016 року між нею та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу №003781, за умовами якого лізингова компанія взяла на себе зобов'язання придбати у власність з подальшою передачею їй в користування на строк та на умовах, погоджених сторонами, транспортний засіб - трактор «Беларус 892». На виконання умов договору 06.04.2016 року вона сплатила авансовий платіж в сумі 50 500 грн., попередньо домовившись із представником компанії, що після сплати нею вказаної суми вона отримає в користування предмет лізингу, одна свої зобов'язання відповідач не виконав. Після детального ознайомлення з умовами договору вона зрозуміла, що відповідач ввів її в оману, оскільки сума в 50 500 грн. є винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а її права як споживача не захищені, гарантії отримання оплаченого майна відсутні. Направлена 07.04.2016 року нею заява про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених нею коштів, відповідачем залишилась поза увагою. Вважаючи договір фінансового лізингу недійсним у зв'язку з включенням до нього несправедливих умов, які порушують її права як споживача, вона вимушена звернутись до суду. Позивач в судове засідання не з'явилася, згідно письмової заяви просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в силу ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.04.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» як Лізингодавцем та [PERSON] як Лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу № 003781, за умовами п.1.1 якого Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу згідно Специфікації (Додаток №2 до Договору) - транспортний засіб трактор марки «Беларус 892» 4,75/дизель вартістю 19 274,81 доларів США, та передати його у користування Лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених Договором (а.с.11-16,18), яка в свою чергу зобов'язалась до отримання предмета лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти та належним чином використовувати предмет лізингу. Згідно із частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.1.7 Договору сторони обумовили, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу - 50 % вартості, що складає 9 637,40 доларів США; комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від його вартості, що відповідно складає 578,24 грн. (а.с.17). При цьому в преамбулі договору лізингу від 06.04.2016 року визначено, що адміністративний платіж - першочерговий єдиноразовий платіж, що входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Із додатку №1 до договору фінансового лізингу (а.с.17) слідує, що адміністративний платіж становить 10 % вартості предмета лізингу та складає 1 927,48 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 26,20 грн.), що відповідно в еквіваленті становить 50 499,98 грн. В ході судового розгляду встановлено, що на виконання умов договору 06.04.2016 року позивач [PERSON] сплатила на користь відповідача за попередньо наданими реквізитами ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» грошові кошти в сумі 50 500 грн., призначення яких в квитанції №15937035 від 06.04.2016 року визначено як «платіж згідно договору фінансового лізингу №003781 від 06.04.2016 року» (а.с.19). Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, пред'явлені вимоги позивач обґрунтовувала тим, що оспорюваний нею договір містить ряд несправедливих умов, які суперечать ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» та є свідченням здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, зокрема стосовно сплати нею комісії за організацію та авансу ціни предмету лізингу, які виходять за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг», можливості зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем (п.9.4 договору), а також визначене п.10.15 договору право лізингодавця на розірвання договору в односторонньому порядку без повернення сплачених лізингоодержувачем лізингових платежів у випадку відмови споживача від підписання відповідної додаткової угоди. Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом ч.5, ч.6 ст.18 вказаного Закону, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, з аналізу положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст.21 Закону України ''Про захист прав споживачів'', права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. В той же час, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Зі змісту оспорюваного договору не вбачається обґрунтування співмірності ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, який в розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем та є свідченням покладення на споживача додаткових витрат та, як наслідок, включення несправедливих умов. Разом з тим, дослідженням змісту договору встановлено, що відповідно до п.5.4 договору лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодавця перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. В той же час, положеннями п.7.3 договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача але на користь лізингодавця. Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачу як споживачу за умовами договору фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів, визначених відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Між іншим, п.12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу не повертається. Однак, вказане положення договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст. 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'', оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору суд вважає несправедливою умовою договору. Так, пунктами 12.4-12.13 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу, в той час як споживач фактично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Аналізуючи спірний договір, суд приходить до переконання, що позивач не отримав інформацію щодо істотних умов договору, які передують його укладенню, зокрема, відносно відповідальності за договором, умови якої є несправедливими для неї як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов`язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не нестиме, а лізингоодержувач при розірванні договору фінансового лізингу за умови не виконання своїх зобов`язань лізингодавцем не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і в цьому разі всупереч принципу добросовісності договору наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Дане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15 та в постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16. Отже, судом з`ясовано, що в оспорюваному договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами 06.04.2016 року, обмежені права позивача як споживача, передбачені Законами України ''Про захист прав споживачів'', ''Про фінансовий лізинг'' та ЦК України, а його умови не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, по своїй суті є несправедливим і порушує вимоги чинного законодавства. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України ''Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг'' діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності у відповідача ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 001676 від 22 жовтня 2015 року укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Аналогічна позиція щодо підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу викладена у Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. З урахуванням встановлених судом обставин, відсутності у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, включення до нього несправедливих умов, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню із визнанням договору фінансового лізингу від 06.04.2016 року недійсним та стягненням з відповідача на її користь грошових коштів в сумі 50 500 грн., внесених нею в якості передплати. Враховуючи задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне в порядку ч.3 ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1102,40 грн. на користь держави, оскільки в позові одночасно заявлено дві самостійні вимоги - як майнову, так і немайнову, судовий збір за які сплачується окремо відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved