Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулась до Калінінського районного суду м. Донецька із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. В ході розгляду справи по суті ухвалою Калінінського районного суду м. Донецька від 17.02.2014 року позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON], [PERSON], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним кредитного договору DOKHGK 40000033 від 28.03.2007 року укладеному між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» були залишені без розгляду. [PERSON] відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України надала до суду уточнені позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], в яких зазначила, що 28 березня 2007 року між [PERSON] та ПАО КБ «Приватбанк», був укладений договір іпотеки №3209И від 28.03.2007 року. Відповідно до п.1, п.33.3 Договору предмет іпотеки: трикімнатна квартира за адресою 83052 [ADDRESS], яка на момент укладання цього Договору належала іпотекодавцю - [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2007 року. В момент укладання Договору іпотеки третя особа [PERSON] надав згоду на передачу в іпотеку частини квартири, яка на момент укладання договору не була визначена. Надалі, третя особа [PERSON] подав позов до суду про розподіл сумісного майна, а саме зазначеної вище трикімнатної квартири. 18 грудня 2012 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частини квартири: яка розташована за адресою [ADDRESS], визначено його частку. 03 грудня 2013 року Апеляційний суд Донецької області виніс рішення згідно якого було звернуто стягнення на 1/2 квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], яка належить [PERSON], а на іншу частину квартири, яка належить [PERSON] судом не було звернуто стягнення в рахунок погашення кредитних зобов'язань позивачки перед відповідачем. З положень ст. ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч.1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдність об'єкта (ч.1 ст.355 ЦК України). Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч.2 ст. 356 ЦК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становить правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності на об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації, яка як на дату укладення спірного договору іпотеки, так і на даний час здійснюється державними реєстраторами (ст.182 ЦК У країни, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (ч.1 ст.316, ч.1 ст.319 ЦК України). Тобто, власник майна має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається. Зазначений висновок ґрунтується як на нормах ст. ст. 316, 319, ч. 2 ст. 583 ЦК України, так і на абз. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Пре іпотеку», відповідно до якого предметом іпотеки може бути нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»). Розпорядження ж об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як ст. 578 ЦК України, так і спеціальна норма - ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Якщо майно, вже є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203. ч.1 ст.205 ЦК України. Таким чином, під час укладення Договору іпотеки були допущені порушення положень ч.3 ст. 5, ч.2 ст. 6, ст. 18 Закону України «Про іпотеку». З цих підстав позивача просила суд визнати частково недійсним договір іпотеки №3209И від 28.03.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАО КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1153, в частині передачі в залог (іпотеку) 1/2 частки житлового приміщення (квартири) за адресою [ADDRESS], загальною площею 57 кв.м, житловою площею 43,1 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька від в 18.12.2012 року. Представник відповідача ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» надала до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнає позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, вважає, що позовні вимоги не відповідають нормам чинного законодавства України, є безпідставними, не ґрунтуються на нормах закону, і відповідно, не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Між відповідачем та позивачем дійсно 28.03.2007 року був укладений кредитний договір №40000033 та договір іпотеки №3209И згідно з умовами договорів відповідач зобов'язався надати позивачеві грошові кошти для придбання квартири [ADDRESS] в розмірі 63600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.12.2027 року. Позивач взяв на себе зобов'язання повернути надані йому в кредит кошти та сплатити відсотки за користування кредитом, а також інші платежі в порядку та на умовах, передбачених цими договорами. Твердження позивача у позовній заяві на думку представника відповідача є лише припущеннями а саме. Позивач 28.03.2007 року придбала квартиру [ADDRESS], згідно договору купівлі - продажу, та передала саме цю квартиру в іпотеку Відповідачеві. На момент придбання квартири позивачка знаходилась у шлюбі з [PERSON]. Зазначена квартира була позивачем придбана за згодою [PERSON] при укладанні договору купівлі - продажу зазначеної квартири, нотаріус, який посвідчив угоду брав у [PERSON] письмову заяву про згоду на укладання договору купівлі продажу квартири. Позивачка придбала квартиру особисто і [PERSON] не заперечував, що до придбання квартири, та оформлення квартири за позивачем. Таким чином позивач був власником цього майна. Подружжя [PERSON] розподіл квартири здійснили 18 грудня 2012 року, а саме рішенням Калінінського суду справа №2/0522/2699/2012 року було розділено придбане в період шлюбу майно, а саме квартиру по 1/2 частині за [PERSON] та позивачкою. Станом на 28.03.2007 року квартира передана у заставу Банку належала лише Позивачу у повному обсязі. Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] не були порушені умови передачі іпотеки згідно ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», так як майно станом на 2007 рік спільною власністю подружжя [PERSON] не було. Розподіл майна у грудні 2012 року набутого під час спільного проживання подружжям [PERSON], та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка знаходиться в іпотеці Банку привело до обставин ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування або правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відому не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Отже, особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки або на його частину, то особа набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, які існували до вступу в права власності на предмет іпотеки. Пунктом 25 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлює наступне: При оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави / іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. А отже, виходячи з позиції ВССУ, позовні вимоги позивачки стосовно визнання недійсним договору іпотеки є безпідставними, бо вказані зміни до договору, як і його укладання взагалі, є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, і право на це не може бути обмежене згодою / незгодою іншого з подружжя. Сам факт укладання кредитного договору одним із подружжя не передбачає відчуження майна і не порушує будь-яких прав чоловіка чи дружини, оскільки не тягне за собою безпосереднього зменшення спільної сумісної власності. Тож, на думку представника відповідача, позовні вимоги стосовно визнання недійсним іпотечного договору не підлягають задоволенню. На момент передачі квартири в заставу Банку в квартирі неповнолітня дитина не була зареєстрована, та станом на сьогодні Банком не надавалось жодної згоди на реєстрацію неповнолітньої дитини. Згідно п.12.9 договору іпотеки №3209И Іпотекодавцем (Позивачем) даний договір був підписаний добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози або насильства (морального, або фізичного). При укладанні договору Іпотекодавцем були враховані інтереси інших членів сім'ї, і осіб які мають право користування предметом. Все вищевказане підтверджує той факт, що під час підписання кредитного договору та договору іпотеки відповідачем були повністю дотримані усі норми діючого законодавства, зокрема, ЦК України та вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 261 ЦК України загальна позовна давність починається з дня коли особа дізналась, або могла дізнатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Таким чином на думку представника відповідача з моменту коли [PERSON] отримала кредит у 2007 році до моменту її звернення до суду з позовом про визнання договору іпотеки не дійсним - строк позовної давності вже минув. З цих підстав представник відповідача просила суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не прибула, але надала до суду письмову заяву в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, свої позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі, тому суд вважає, можливим розглянути справу у відсутність позивачки, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. ст. 158, 169 ЦПК України. Представник позивачка [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимити [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним договору іпотеки підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві і просила суд уточнені позовні вимоги позивачки задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» - Панько Н.С., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним договору іпотеки не визнала, надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях проти позову і просила суд у задоволені позову відмовити. Третя особа [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], в судове засідання не прибув, але надав до суду письмову заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутності, тому суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. ст. 158, 169 ЦПК України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради - Науменко Н.А., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не прибула, але надала до суду письмову заяву в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, тому суд вважає, можливим розглянути справу у відсутність представника органу опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. ст. 158, 169 ЦПК України. Третя особа - приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання повторно не прибула, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать документи, які знаходяться в матеріалах справи, тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи - приватного нотаріуса [PERSON], на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Суд вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та перевіривши матеріали справи вважає, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним договору іпотеки, підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 28 березня 2007 року між [PERSON] та ЗАО КБ «Приватбанк», був укладений договір іпотеки №3209И від 28.03.2007 року. Відповідно до п.1, п.33.3 Договору предмет іпотеки є трикімнатна квартира за адресою 83052 [ADDRESS], яка на момент укладання цього Договору належала іпотекодавцю - [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2007 року. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за номером 1153, що підтверджено копією договору іпотеки. В момент укладання Договору іпотеки третя особа [PERSON] надав згоду на передачу в іпотеку частини квартири, яка на момент укладання договору не була визначена. В подальшому [PERSON] звернувся до суду із позовом про розподіл сумісного майна, а саме зазначеної вище трикімнатної квартири. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 18 грудня 2012 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені і за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири яка розташована за адресою [ADDRESS], і визначено його частку. Зазначене рішення суду забрало законної чинності. Відповідно до вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішення у цивільній справі, яке набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Таким чином право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири яка розташована за адресою [ADDRESS], встановлене судовим рішенням, яке набрало законної сили не підлягає доказуванню. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 грудня 2013 року було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки за договором іпотеки №3209И від 28.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1153, а саме на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], яка належить [PERSON], а на іншу частину квартири, яка належить [PERSON] судом не було звернуто стягнення в рахунок погашення кредитних зобов'язань позивачки перед відповідачем. Відповідно до вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини встановлені судовим рішення у цивільній справі, яке набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Таким чином зазначеним рішенням Апеляційного суду Донецької області встановлено, що в теперішній час, після розподілу сумісного майна між [PERSON] та [PERSON] предметом іпотеки за договором іпотеки №3209И від 28.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1153, є тільки 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], яка належить [PERSON], і цей факт відповідно до вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до вимог ст. 355, 356 ЦК України майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч.1 ст. 356, ч.1 ст. 368 ЦК України). Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 2 ст. 356 ЦК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Відповідно до вимог зазначених статей ЦК України право власності має абсолютний характер, зміст якого становить правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Також судом встановлено, що право власності на об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК У країни, п.1 ч.1 ст. 4 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог ст. 316, 319 ЦК України власник майна самостійно розпоряджається своїм майном, тому він має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Пре іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Якщо майно, вже є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст. 203. ч.1 ст. 205 ЦК України. Таким чином, враховуючи рішення Апеляційного суду Донецької області від 04 грудня 2013 року, приймаючи до уваги, що під час укладення договору іпотеки були допущені порушення положень ч.3 ст. 5, ч.2 ст. 6, ст.18 Закону України «Про іпотеку», суд вважає, що необхідно визнати частково недійсним договір іпотеки №3209И від 28.03.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАО КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1153, в частині передачі в залог (іпотеку) 1/2 частки житлового приміщення (квартири) за адресою [ADDRESS], загальною площею 57 кв.м , житловою площею 43,1 кв. м., яка належить [PERSON] на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 18.12.2012 року. Що стосується доводів представника відповідача, то суд вважає ці доводи є необґрунтованими та такими, що суперечать рішенням судів від 18.12.2012 року та 04 грудня 2013 року, які набрали законної сили, тому не приймає ці доводи до уваги. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], орган опіки та піклування Калінінської районної у місті Донецьку Ради та Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним договору іпотеки у повному обсязі. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки потрібно стягнути судовий збір у сумі 3500 гр. На підставі викладеного,

Outcome: approved