Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користуванян житловим приміщенням в належній позивачам 1/2 частині будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що позивачам на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку [ADDRESS]. В належній позивачам частині домоволодіння зареєстрований [PERSON], який не мешкає в будинку понад 3-х років. Наявність реєстрації відповідача у домолодінні викликає незручності. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив, що відповідач у домоволодіння не мешкає, особистих речей не має. [PERSON] не є членом сім'ї позивачів. Наявність реєстрації відповідача порушує право власності позивачів, оскільки останні не можуть належним чином розпоряджатися майном, несуть тягар утримання. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. 31.03.2015 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення, в яких останній зазначив, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню та просив у його задоволенні відмовити. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON], пояснила, що [PERSON] подарувала [PERSON], [PERSON] частину домоволодіння. Відповідача по справі ніколи не бачила. Відповідач не є членом сім'ї позивачів. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що надавали позивачам ріелторські послуги. На даний час власниками домоволодіння є позивачі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, позивачам [PERSON], [PERSON], на підставі договору дарування від 15.01.2015 року, зареєстрованого в реєстрі №69, належить на праві спільної часткової вланості ? частина будинку [ADDRESS]. Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС ( УДМС ) України у Харківській області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено показами свідків, відповідач [PERSON] ніколи не мешкав та не мешкає у даному домоволодінні на цей час, особистих речей не має та не є членом сім'ї власників будинку, тобто позивачів по справі. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до п. 34 Постанови №5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р., оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проживає в указаній частині будинку, не є членом сім'ї власників, не приймає участі щодо оплати комунальних послуг, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved