Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 17 000,00 грн., з урахуванням індексу інфляції за час прострочення платежу, судовий збір та витрати пов`язані із розглядом справи. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28.09.2019 року він та [PERSON] уклали договір позики коштів, за яким він передав відповідачу 22 000,00 грн., яку відповідач зобов`язався повернути в строк до 31.10.2019 р., про що написав розписку. У призначений строк відповідач зобов`язання не виконав, повернув лише 5 000,00 грн., таким чином на сьогодні сума боргу становить 17 000,00 грн. Добровільно сплатити борг відповідач відмовляється у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, заяви про відкладення судового засідання не надав. Відповідач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, зазначає про наявність боргу, також зауважує, що пропонував позивачу виплачувати борг частинами, посилаючись на нерегулярну виплату заробітної плати. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, та підтверджується розпискою, що 28.09.2019 року [PERSON] , 1981 року народження, отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 22 000,00 грн., в якості безвідсоткової позики, які зобов`язався повернути в строк до 31.10.2019 року. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України (за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України. Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 - Ц (провадження № 14 - 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як визначено Верховним Судом у постанові від 21.05.2019 є правильним застосування методології, згідно з якою "інфляційні на інфляційні не нараховуються". За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Згідно розрахунку інфляційних збитків (за формулою: (Сума боргу) х (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу)) сума інфляційних витрат за час прострочення платежу становить - 273,70 грн. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику, у зв`язку з чим, на момент звернення позивача до суду у відповідача [PERSON] існує боргове зобов`язання по поверненню позики на суму 17 000,00 грн. та інфляційних збитків 273,70 грн. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позовна заява задоволена в повному обсязі, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved