Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовом і просили суд про: - визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомості, а саме житлового будинку [ADDRESS], який укладено між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого Криворізькою філією Товарної біржі «Українська» 11.08.1998 року під реєстраційним № 20241. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що її батьком, який помер [INFO], [PERSON] та відповідачами 11.08.1998 року було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований Криворізькою філією Товарної біржі «Українська» 11.08.1998 року під реєстраційним № 20241. Нотаріус 21.07.2014 року постановою відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір було посвідчено товарною біржею, а не нотаріально. Особи, які беруть участь у справі, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в судове засідання не з'явилися, позивач, представник позивача позов підтримали повністю, відповідачі позов визнали повністю та беззаперечно. Розгляд справи проводиться в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав: Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п.п. 1, 3 Договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного в Криворізькій філії Товарної біржі «Українська», Продавець-відповідачі продали, а [PERSON] 11.08.1998 року купив будинок [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці, що підлягає приватизації, на якій розташовані будинок А-1, житловою площею 36,2 кв.м, загальною площею 52,6 кв. м, сарай Б, погріб В, уборна Г, огорода № 1, ворота № 2, водо колонка І, колодязь ІІ, замощення ІІІ, за 9 000 грн., пунктом 3 вказаного договору підтверджується, що гроші Продавцем отримані від Покупця до підписання цього договору. Пунктом 5 даного договору засвідчено, що дана квартира до цього часу нікому не продана, не подарована, в спорі та під забороною не знаходиться. Таким чином, сторони відповідно до вимог ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка діяла на час укладення вказаного договору, виконали вказану норму матеріального права та вимоги ч.2 ст.47 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), яка діяла на час укладення договору, сторони повністю виконали угоду і в цьому випадку суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин - на 11.08.1998 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 48 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Статтею 49 вказаного закону передбачено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно вимог ч.1 ст.50 даного закону власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року N 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за N 399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 пп 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції ). Спірне домоволодіння на підставі вище зазначеного договору купівлі-продажу було зареєстровано Криворізьким БТІ на ім.'я покупця та записано у реєстрову книгу. Отже, право власності [PERSON] на зазначене в п. 2 Договору, було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і нікім не оспорено. Покупець [PERSON] помер [INFO]. Спадкоємцем за заповітом є позивач - дочка померлого. Постановою державного нотаріуса від 21.07.2014 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вищевказаний договір нотаріально не посвідчений. Саме з цієї дати суд обраховує строки позовної давності. З вищенаведених підстав необхідно задовольнити вимоги позивач про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомості, а саме житлового будинку [ADDRESS], який укладено між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого Криворізькою філією Товарної біржі «Українська» 11.08.1998 року під реєстраційним № 20241. Судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають за її заявою. На підставі викладеного,

Outcome: approved