Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права на спадкове майно за законом посилаючись на те, що померла його мати [PERSON] Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з чотирьох земельних ділянок для ведення селянського господарства загальною площею 2,2879 га, які розташовані на території Вишевицької сільської ради, що належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. Позивач не може оформити право власності на спадкове майно, так як у Державному акті невірно вказано цільове призначення земельної ділянки та невірно зазначено площа земельної ділянки, в звязку з чим позивач змушений звернутись до суду із позовною заявою як спадкоємець за законом. Представник позивача в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 12.12.1960 року, батьками позивача зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). [INFO] померла мати позивача - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про її смерть. Після її смерті залишилося спадкове майно у виді земельної ділянки для ведення селянського господарства площею 2,2879 га, яка розташована на території Вишевицької сільської ради, що належала [PERSON] згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] Як вбачається з копії спадкової справи № 96/2011 до майна померлої [INFO] [PERSON], що заведена приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Мельниченко Н.М., спадщину після її смерті за законом прийняв [PERSON] Відповідно до витягів з ДЗК про земельні ділянки від 20.08.2015 року № НВ-1801860752015 та від 21.08.2015 року № НВ-1801863042015, № НВ-1801863092015 та № НВ-1801863132015 у земельних ділянках неправильно вказане цільове призначення (вид використання) земельної ділянки та в 1-й земельній ділянці неправильно зазначена площа, а саме: земельна ділянка площею 1,6673 га (кадастровий номер - [NUMBER]; цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в Державному акті на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 26.10.2004 року, площа даної земельної ділянки вказана - 1,6671 га, а цільове призначення вказане як «ведення селянського господарства»; цільове призначення земельної ділянки площею 0,3108 га з кадастровим номером [NUMBER], земельної ділянки площею 0,2100 га з кадастровим номером [NUMBER] та земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 1825081800:04:000:0270 у вказаному вище державному акті вказане як «ведення селянського господарства» замість «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як роз»яснив Пленум Веховного Суду України в своїй постанові « Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року у п. 20 «... у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги». У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved