Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивачі звернулись до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на майно, у позові зазначили, що 27 грудня 1997 року між [PERSON], [PERSON], як покупцями та [PERSON], [PERSON], як продавцями був укладений договір № 1110/1156 купівлі-продажу ? частини житлового будинку № 46 по вул. Айвазовського у м. Запоріжжі, який був посвідчений Запорізькою товарною біржею «Строй-Інвест». 10 березня 1998 року Запорізьким бюро технічної інвентаризації позивачам було видано реєстраційне посвідчення на частину вищевказаного житлового будинку № 46 по вул. Айвазовського у м. Запоріжжі, здійснено запис в реєстровій книзі за № 11142. Зазначили, що у 2016 році від нотаріуса дізнались про необхідність нотаріального посвідчення укладеного ними договору, але з`ясували що відповідачі у справі не виявили бажання нотаріального оформлення вищевказаного договору, у звязку із чим були вимушені звернутися з позовом до суду. Також зазначили, що за час проживання у будинку з 1997 року по 2017 рік вони систематично оплачують всі необхідні платежі і податки по утриманню належної їм частки вищевказаного будинку, отримали у власність земельну ділянку, на якій розташований будинок. Посилаючись на вказані обставини, просили визнати за ними право власності на ? частину житлового будинку № 46 по вул. Айвазовського у м. Запоріжжі. Позивачі, [PERSON] та [PERSON], повідомлені належним чином по час та місце слухання справи у судове засідання не з`явились, направили до суду письмову заяву у якій просили розглянути справу за їх відсутності, на позовних вимогах наполягали. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, проте направили до суду письмову заяву у якій повідомили суд про визнання ними позовних вимог та погодження з обставинами, що викладені в уточненій позовній заяві від 05.05.2017 року, просили суд розглянути справу за їх відсутності. Третя особа, [PERSON], у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, направив до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, проти вимог позивачів, що викладені в уточненій позовній заяві від 05.05.2017 року не заперечував. Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», в редакції Закону № 2932-12 від 26.01.93, товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Статтею 15 Закону України «Про товарні біржі» визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Водночас, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов'язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою. Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 28 квітня 1978р. № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку, посвідченого на товарній біржі, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, виконали ці умови, і у сторін за договором, заперечень щодо переходу права власності до позивачів [PERSON] та [PERSON] не виникло, що є підставою для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним. Крім того, матеріали справи містять квитанції про оплату за утримання вищевказаного будинку позивачами, що також свідчить про виконання укладеного між сторонами договору. Судом встановлено, що після придбання позивачами ? частини спірного будинку на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку позивачі отримали у власність (приватизували) земельну ділянку, на якій розташований будинок, що свідчить про визнання державою позивачів як власників частини спірного будинку. Вказані обставини не заперечуються відповідачами. Співвласник спірного будинку, третя особа у справі, також не надав заперечень щодо заявлених позивачами вимог. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Вимоги про визнання за позивачами права власності на ? частину спірного будинку є похідними від вимог про визнання купівлі-продажу частини будинку дійсним, тому ці вимоги позивачів також підлягають задоволенню. У позові позивачі посилаючись одночасно як на підставу позовних вимог про визнання права власності на ? частину спірного будинку зазначають вимогу про визнання угоди дійсною та одночасно зазначають в описовій частині позовної заяви про набуття ними права власності на частину будинку за набувальною давністю. Разом з тим, судом встановлена наявність підстав для визнання за позивачами права власності на частину спірного будинку у зв`язку з визнанням договору від 27 грудня 1997 року купівлі-продажу ? частини житлового будинку № 46 по вул. Айвазовського у м. Запоріжжі дійсним, тому посилання позивачів у позові на набуття позивачами права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю суд відхиляє. Одночасно, суд звертає увагу на те, що за змістом наведених позивачами підстав для набуття права власності за набувальною давністю потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, проте у даному випадку договір від 27 грудня 1997 року купівлі-продажу ? частини житлового будинку № 46 по вул. Айвазовського у м. Запоріжжі був згідно законодавства, що діяло під час його укладення підставою для реєстрації права власності за позивачами в ОП ЗМБТІ та видачі позивачам реєстраційного посвідчення на підтвердження їх права власності. Позивачами не заявлено вимог про стягнення судового збору, тому на підставі ст. 11 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved