Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про припинення права особи на частку у житловому приміщенні, яке належить на праві спільної часткової власності. Позов мотивує тим, що йому належить у власності 3/4 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , а 1/4 частина даної квартири належить відповідачу. Дана частка відповідача є незначною у порівнянні із його часткою у 3/4 частин та така не може бути виділена у натурі. Квартира є неподільною, оскільки неможливо її переобладнати на дві без порушення установлених будівельних норм. Спільне володіння та користування квартирою неможливе, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача та між ними склалися неприязні відносини. Вважає, що виплата компенсації за частку не завдасть істотної шкоди інтересам [PERSON] , оскільки відповідач на праві приватної власності володіє іншим житловим приміщенням своєю часткою квартири не користується. У зв`язку із цим змушений звернутись до суду із даним позовом. Просить позов задовольнити. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 20.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 02.07.2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач подав через канцелярію суду заявупро слухання справи без його участі та участі його представника, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, відсутність відзиву на позовну заяву та заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 3/4 частин квартири [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] належить, відповідно, 1/4 частина даної квартири, яку вона успадкувала відповідно до свідоцтва про право на спадщину №433 від 13.08.2015 року, виданого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою. З технічного паспорта вбачається, що квартира [ADDRESS] має загальну площу 49,7 кв.м., житлову площу 31,8 кв.м. та складається із двох кімнат, кухні 5.6 кв.м., ванної кімнати 2,3 кв.м, вбиральні 1,1 кв.м, коридорів 5.5 кв.м та 2.4 кв.м, вбудованої шафи 1,0 кв.м. Статтею 316 ЦК України дано визначення поняття права власності, згідно яким правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та с т.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п.14 постанови Пленуму ВСУ №20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив три самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні, однак, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди співвласнику. Тому судом було встановлено, що частка відповідача - 1/4 є незначною у порівнянні з часткою у 3/4, та фактично становить 12,4 кв.м, така частка не може бути виділена у натурі. Спільне володіння та користування квартирою неможливе, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача [PERSON] , між сторонами виникли неприязні відносини та непорозуміння з приводу користування квартирою. Відповідач у спірній квартирі не проживає та забезпечена іншим житлом. При цьому, суду не представлено жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частки у квартирі може завдати істотної шкоди її інтересам. Згідно даних висновку судової інженерно-технічної експертизи №33, станом на 07.08.2018, ринкова вартість 1/4 квартири [ADDRESS] , що належить на праві спільної власності [PERSON] , складає 212 892, 00 грн (двісті дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві гривні 00 копійок), а ринкова вартість 3/4 частини квартири [ADDRESS] що належить на праві спільної власності [PERSON] складає 638 675, 00 грн (шістсот тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень 00 копійок) грн. 00 коп. Як вбачається із квитанції №0.0.1396997452.1 від 01.07.2019 року, позивачем було внесено на депозитний рахунок суду кошти в сумі 212 892, 00 грн (двісті дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві гривні 00 копійок), що становить вартість 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою ст. 30 ЦПК України встановлено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заявлений позов є підставним та підлягає до задоволення. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із проведенням експертизи, витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які доведені належними та допустимими доказами, а саме: судовий збір - 2 129,00 грн; витрати на проведення експертизи - 2 860,00 грн; витрати на копіювання - 97,00 грн Щодо витрати на правничу допомогу, то такі не підтверджені належними та допустимими доказами та стягненню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved