Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення донькою повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 28 квітня 2004 року вони з відповідачем уклала шлюб, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 115. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . 16 серпня 2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова шлюб між ними розірвано. В травні 2016 року [PERSON] виїхав на роботу в Канаду, в січні 2018 року набув статус постійного мешканця Канади. Позивач зазначає, що не в змозі забезпечити належний рівень життя доньки, тому вважає, що батько, який є здоровим та працездатним, повинен сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Також, зазначає, що відповідача крім їхньої неповнолітньої доньки інших осіб на утриманні не має, є молодою працездатною людиною, отримує дохід, має транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати, тому має можливість сплачувати такий розмір аліментів.? Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.08.2020 року позовну заяву прийнято в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Доручено компетентному органу провінції Квебек в Канаді вручити відповідачу судові документи та допитати його щодо його думки відносно позовної заяви, провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів зупинено до надходження відповіді від компетентного органу Канади на судове доручення. На адресу Київського районного суду м. Харкова надійшли матеріали на виконання судового доручення, зі змісту яких вбачається, що відповідач [PERSON] був повідомлений про наявність позовної заяви [PERSON] в провадженні Київського районного суду м. Харкова та її розгляд. Разом з цим, заперечень та пояснень щодо позовних вимог не надав. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.09.2020 року провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів поновлено, призначено судове засідання. Позивач через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16.08.2012 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 10.10.2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання № 01-18419-2018, сформованої 11.12.2018 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] , що також підтверджується Довідкою про місце реєстрації [PERSON] . Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази як кожен окремо так і в сукупності, виходячи з інтересів малолітньої дитини, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки всіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.1 ст. 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 186 Сімейного кодексу України, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачення аліментів. У разі нецільового витрачення аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення Державного ощадного банку України. При розгляді даної справи про стягнення аліментів суд, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК роз`яснює відповідачу відповідальність за прострочення сплати аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved