Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Мотивувала свої вимоги тим, що є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на квартиру підтверджується договором купівлі-продажу від 27 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори Іваненкоза зареєстрований у реєстрі за № Зу 321. Відповідач по справі зареєстрована у спірній квартирі, однак протягом десяти років не проживає у ній. Таким чином позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, який десять років не проживає в квартирі, що спричиняє позивачу значні матеріальні збитки. Крім того реєстрація відповідача в квартирі, яка належить позивачу на праві власності перешкоджає в реалізації її цивільних прав як власника житла. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач повідомлена судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явилася і не повідомила суд про причини неявки. У відповідності до вимог ст.. 224 ЦК України , суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на квартиру підтверджується договором купівлі-продажу від 27 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори Іваненкоза зареєстрований у реєстрі за № Зу 321.(а.с. 7-8). Відповідно до довідки Форми № 3 від 15.03.2017 року виданої Комунальнирм концерном «Центр комунального сервісу» в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] в спірній квартирі не проживає понад десять років, що підтверджується Актами обстеження від 20.06.2016 року, 30.09.2016 року та 20.12.2016 року.(а.с. 11-13) Необхідність визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], позивач обгрунтовує порушенням її права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, та необхідність сплачувати за житлово-комунальні послуги. Як роз'яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на майно яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України позивач, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню в повному обсязі. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved