Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом мотивуючи тим, що їй належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування укладеного 19.07.2014р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 4150. Проте зазаначене майно було набуто [PERSON] відплатно, за суму коштів в розмірі 217200грн., що на час укладення договору згідно домовленості сторін еквівалентно 18100 доларів США, про що свідчить розписка [PERSON] У звязку із чим просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 19.07.2014р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 4150 удаваним правочином; визнати, що 19.07.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за ціною 217200грн., що на час укладення згідно домовленості сторін еквівалентно 18100 доларів США. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі, в подальшому в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник, а також представник [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа в судове засідання не з'явилась, однак надала заяву про розгляд справи без її участі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, свідків, суд встановив, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування укладеного 19.07.2014р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 4150. Відповідно до розписки, яка складена в присутності свідків, [PERSON] отримав гроші у розмірі 217200грн., що еквівалентно 18100 доларів США, від [PERSON] за продану квартиру [ADDRESS], згідно договору дарування від 19.07.2014р. [PERSON] та [PERSON] не оспорюється та визнається та обставина, що [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у розмірі 217200грн., що еквівалентно 18100 доларів США, за продану квартиру [ADDRESS], згідно договору дарування від 19.07.2014р. Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод. За змістом ст. 235 ЦК України, яка регламентує правові наслідки удаваного правочину, та як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини. Вбачається, що на час виникнення спірних правовідносин будь-яких заборон щодо відчуження квартири не існувало, що свідчить про сумлінність і добросовісність сторін за договором. Враховуючи, що згідно ст.ст.10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, та зважаючи на особливості суті та змісту договору дарування, та те, що позивачем належними та допустимим доказами доведено, що договір дарування вчинено сторонами з метою приховати договір купівлі-продажу, а також те, що [PERSON] за подароване майно отримав грошові кошти, суд приходить до висновку, що воля дарувальника в оспореному договорі не відповідала його дійсним намірам по розпорядженню власністю, його волевиявленню на безоплатне відчуження квартири, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог, тобто договір дарування є удаваним правочином, а відносини, що виникли між сторонами регулюються правилами договору купівлі-продажу.

Outcome: approved