Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 25.12.2013 року відповідач за усною домовленістю взяв у нього в борг кошти в сумі 5000 доларів США та 27400 гривень на строк до 20 січня 2014 року, на підтвердження чого було оформлено письмову розписку, яка була написана та підписана відповідачем власноручно. По даний час відповідач борг не повернув і від повернення коштів ухиляється, мирним шляхом владнати спір з відповідачем не вдалося. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача борг в сумі 79281 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Відповідач позов визнав частково та пояснив, що він дійсно брав в борг грошові кошти у позивача, не заперечує, що писав розписку, яка надана суду, але заперечує отримання 5000 доларів США замість яких отримав 40000 грн., що за курсом НБУ на час написання розписки становило 5000 доларів США. Крім цього відповідач пояснив, що 4000 грн. він повернув позивачу, тому залишок боргу становить 64900 грн., який він визнає. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 25.12.2013 року відповідач [PERSON] написав власноручно розписку про те, що він заборгував [PERSON] 5000 доларів США та 27400 гривень., які зобов'язувався повернути до 20 січня 2014 року, що стверджується розпискою відповідача, яку надано суду стороною позивача ( а.с.7). Факт написання вказаної розписки ним особисто відповідач в суді не заперечує. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем на підтвердження укладення договору позики між ним та відповідачем на суму 5000 доларів США та 27400 гривень суду надано вказану вище розписку. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що грошові кошти у доларах США він не отримував, а також повернув позивачу 4000 грн., але не надав суду доказів з приводу своїх заперечень, тому суд їх до уваги не приймає. Крім цього, допитаний у судовому засідання в якості свідка [PERSON], показав, що був присутній при отриманні відповідачем позики і бачив наявність доларів США. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд також виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов'язання та особистий підпис боржника. Отже, суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором /ч.1 ст.1051 ЦК/. При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. При вирішені цивільного спору суд враховує, що відповідачем не надано суду жодного доказу, які б спростовували наведені вище висновки суду. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, що наданими письмовими доказами, а саме: вказаною вище розпискою, підтверджується факт укладення договору позики між сторонами по справі, оскільки розписка є документом, який підтверджує і передачу грошей позичальнику, і одночасно свідчить про укладення договору позики на певних умовах. Крім того, згідно зі ст.1051 ЦК України відповідач має право оспорити договір позики із підстав безгрошовості договору, однак відповідач такого позову не пред'являв. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що між сторонами по справі дійсно було укладено договір позики на суму 5000 доларів США та 27400 гривень на строк до 20.01.2014 року, про що свідчить власноручна розписка позичальника, і що відповідач не виконав умови укладеного між сторонами договору щодо своєчасного повернення суми боргу. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ станом на 25.03.2014 року - день звернення до суду з цим позовом, курс обміну 100 доларів США складає 1037.62 грн. Таким чином, з врахуванням вищевикладеного стягненню з відповідача підлягає сума боргу за договором позики, яка складає 79281 грн. (5000 дол. США х 1037.62 грн. / 100 + 27400 грн.). Вказану суму боргу суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача. Суд також вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, ст.4 Закону України "Про судовий збір" суму судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 1300 грн., що підтверджується квитанціями АААА № 002211 від 31.03.2014 року, АААА № 002221 від 30.04.2014 року та АААА № 002229 від 30.05.2014 року адвокатського об'єднання. За ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат входять витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільний та адміністративних справах», який набрав чинності з 01.01.2012 року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved