Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Російської Федерації, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1013284,72 грн., що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом НБУ та 122040,00 грн, що є еквівалентом 4273,02 євро за офіційним курсом НБУ. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вквітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, [PERSON] [INFO] , уродженець м. Туапсе Краснодарського краю, зареєстрований та до липня 2016 року проживав за адресою: [ADDRESS] , перебуває на пенсії за віком, та має статус інваліда IIІ групи. На праві приватної власності позивачу належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для позивача призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецька Донецької області та стали причиною його вимушеного переселення у липні 2016 року з окупованої території Донецької області до підконтрольної Україні території - міста Києва. [PERSON], звертався до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за результатами розгляду якої рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05.02.2019 року у цивільній справі №755/11158/18, встановлено юридичний факт того, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у липні 2016 року з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. Позивач зазначає, що раптове змушення залишення рідного міста, погіршення звичних умов життя, довготривале перебування в стані стресу, втрата надії на повернення додому призвели до серйозних проблем із його фізичним здоров`ям, через які позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області позивач був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки залишив все, що заробив за все своє життя. На даний час позивач не відчуває впевненості у майбутньому, не знає, що з його квартирою. Через відстань та бойові дії позивач рідше спілкується з друзями та родичами, що залишились на тимчасово окупованій території. Таким чином, позивач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України порушені його права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Порушення його прав з боку Російської Федерації, зокрема і гарантованих статтями 2, 3, 5, 8, 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду компенсація шкоди» ССПЛ є множинними і такий факт множинності порушень, на його думку, має враховуватись судом. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейською суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень його особистих прав, свобод та інтересів, позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 1 013 284,72 грн (один мільйон тринадцять тисяч двісті вісімдесят чотири гривні, 72 коп.). що (еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять п`ять тисяч евро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Крім того, внаслідок протиправних дій з боку Російської Федерації, позивачу завдано матеріальну шкоду, яка полягає у наступному, так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Протокол № 1), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у своїй практиці наголошує на тому, що неможливість здійснення права на безперешкодне користування своїм майном, зумовлена діями або бездіяльністю держави, є порушенням Конвенції. У цьому зв`язку ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо необхідності компенсації матеріальної шкоди, завданої власникам нерухомого майна у результаті втрати контролю над таким майном і неможливості користуватися ним. У справі «Лоізіду проти Туреччини» Європейським судом з прав людини прийнято рішення про необхідність компенсації Турецькою Республікою моральної і матеріальної шкоди заявниці, яка була змушена залишити місце свою проживання внаслідок окупації Туреччиною північної частини території Кіпру. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільне право позивача, а саме: [PERSON] позбавлено можливості користувалися належним майном та вилучати корисні властивості належного йому майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належної йому квартири, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відтак, у зв`язку з неможливістю користуватися належним майном та вилучати з нього корисні властивості для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належного мені нерухомою майна, [PERSON] , зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди квартири в місті Донецьку Донецької області, з урахуванням періоду, в який позивач зазнав збитків. Отже, розмір збитків у формі упущеної вигоди, розраховується за формулою: Ув - Смж * П *Чж, де Ув упущена вигода: Смж - середня місячна вартість оренди житла; П - період, в який позивач зазнав збитків: Чж частка житла, належна позивачу на праві власності. Період, в який він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди становить 36 місяців (з липня 2016 року по липень 2019 року). Середня місячна вартість оренди квартир у місті Донецьку Донецької області встановлена з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду і становить 3390,00 гри (три тисячі триста дев`яносто гривень). Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належну мені квартиру в місті Донецьку Донецької області та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла в місті Донецьку, упущена вигода, завдана мені Російською Федерацією, з липня 2016 року по липень 2019 року (36 місяців) становить: (3390,00 х 36) х 1 = 122 040,00 грн (сто двадцять дві тисячі сорок гривень), що с еквівалентом 4 273,02 євро (чотири тисячі двісті сімдесят гри євро. 02 євроценти) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду від 09 січня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник позивача - [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, у разі неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Представник відповідача Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив, процесуальним правом подати заперечення проти позову не скористався. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Туапсе Краснодарського краю, з 14 жовтня 1994 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14-15) Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу на праві приватної власності (а. с. 24-26) Крім того, заявнику на праві власності належить земельна ділянка, яка розташована: [ADDRESS] (а.с. 20). Згідно довідки № 3004015801 від 21 липня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , зареєстрований за адресо: [ADDRESS] , перемістився в [ADDRESS] (а.с 27). Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. [PERSON] звертався до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року, заяву [PERSON] за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено повністю. Встановлено юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у липні 2016 року з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. (а. с. 28-33) Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно ч. 6 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Враховуючи вищевикладене, слід прийти до висновку, що позивач внаслідок незаконних дій Російської Федереції проти України, яка полягає в окупації міста Донецька, вимушений був виїхати з місця постійного проживання, що призвело до порушення його прав в частині вільного володіння та користування квартирою [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У справі «Лоізіду проти Туреччини» Європейським судом з прав людини прийнято рішення про необхідність компенсації Турецькою Республікою моральної і матеріальної шкоди заявниці, яка була змушена залишити місце свою проживання внаслідок окупації Туреччиною північної частини території Кіпру. У пункті 63 мотивувальної частини рішення від 18.12.1996 р. ЄЄПЛ зазначив, що оскільки заявниці починаючи з 1974 р. було відмовлено у праві доступу до майна, вона фактично повністю втратила над ним контроль, рівно як і можливість користу ватись ним. Ця відмова, що триває, повинна розглядатися як втручання у права, передбачені ст. 1 Протоколу № 1. Таке втручання з урахуванням виключних обставин цієї справи, на які посилаються пані Лоізіду на Уряд Кіпру, не може розглядатися як позбавлення власності або контролю за її використанням у рамках першого і другою пунктів ст. 1 Протоколу 1. Водночас воно, поза будь-яким сумнівом, підпадає під дію норми, що міститься у першому реченні цієї статті, зокрема, становить порушення права на безперешкодне користування своїм майном. У цьому зв`язку Суд вважає, що фактична неможливість здійснення цього права є таким же порушенням Конвенції, як і перешкоди юридичного характеру. Визначаючи розмір компенсації завданої пані Лоізіду матеріальної шкоди. Європейський суд з прав людини зазначив, що заявниця продовжує залишатися законним власником дев`яти ділянок землі і однієї квартири, і шо висновок Суду про порушення ст. 1 Протоколу № 1 ґрунтувався на тому факті, що внаслідок відмови у праві доступу до її землі починаючи з 1974 р.. заявниця фактично повністю втратила контроль над своїм майном, рівно як і можливість користуватись ним. Отже, Суд дійшов висновку, що вона мас право на компенсацію збитків, безпосередньо пов`язаних з цим порушенням її прав, починаючи з дати прийняття Туреччиною обов`язкової юрисдикції Суду, а саме 22 січня 1990 року, і до часу винесення рішення ССПЛ. У цьому контексті суд визнав розумним загальний підхід до оцінки понесених заявницею збитків, що грунтується на визначенні розміру річної земельної ренти, розрахованої як відсоток ринковоївартості майна,який можна було б отримати завдяки цьому майну впродовж відповідного періоду часу(рішення по справі «Лоізіду прози Туреччини» (Стаття 50) від 28.07.1998 р. пункти 31.33). Таким чином, проводячи аналіз практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири [ADDRESS] в оренду, згідно з обґрунтованим доказами розрахунком позивача за період з липня 2016 р. по липень 2019 р. (36 місяців), який не спростований відповідачем, становить 122040,00 грн., що на день пред`явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ складало 4273,02 Євро. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізіду проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів [PERSON] підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2019 р. у цивільній справі №755/11158/18, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права [PERSON] , передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів [PERSON] , а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену [PERSON] моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізіду проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих [PERSON] моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває роками через неможливість користуватись належним їй житлом, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1013284,72 грн., який на день пред`явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Евро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. На підставі викладеного,

Outcome: approved