Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просив його задовольнити. Посилався на те, що йому на підставі договору дарування від 30.11.2016 належить квартира [ADDRESS], в якій лишається зареєстрованою та проживає колишня дружина його сина - [PERSON]. Позивач зазначив, що вона відмовляється звільняти квартиру і продовжує в ній проживати, незважаючи на те, що не є членом сім'ї Позивача. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач на судове засідання не з'явилась, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення Позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з ухваленням заочного рішення відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що Позивачу належить квартира [ADDRESS], яка була ним набута відповідно до Договору дарування від 30.11.2016 (а.с. 6-7). Згідно з довідкою форми №3 виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД № 904 №7134 від 30.11.2016, окрім Позивача, в зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] (а.с.12). Згідно з ст. 317, 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, [PERSON] була зареєстрована у [ADDRESS] при попередньому власнику квартири - [PERSON] Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином права Відповідача як члена сім'ї попереднього власника на користування зазначеною квартирою були похідними від прав самого власника. У зв'язку з цим, при зміні власника квартири, припиняється право користування цим майном не тільки самого власника, а і усіх членів його сім'ї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином [PERSON] на момент розгляду справи втратила право користування спірною квартирою З огляду на викладене, на підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає, що позовна заява про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved