Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 15.04.2016 року. Позивач в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи попереджена своєчасно та належним чином, представник позивача за дорученням звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутність, наполягаючи на задоволенні вимог Харківської міської ради та не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не сповістили. Треті особи - [PERSON], Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В. в судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи попереджені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили. За таких обставин на підставі ч. 4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення), на чому позивач наполягав і про що звернувся до суду з відповідним клопотанням. Ознайомившись з волевиявленням позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності , суд приходить до наступного: У відповідності зі ст.145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно з вимогами ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією і Законами України. Відповідно до ст.16 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються власними повноваженнями ,в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі вимог ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені рішення суду яке набуло чинності, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, в яких приймають участь ті ж особи чи особа, відносно якої встановлені ці обставини. Рішенням Апеляційного Суду Харківської області від 16.12.2015 року №643/8265/15-ц апеляційну скаргу Харківської міської ради було задоволено та рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.06.2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення суми залишено без змін , в іншій частині рішення суду скасоване і постановлене нове рішення , на підставі з яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок літер «А-2» по [ADDRESS] відмовлено, рішення суду набрало законної сили. Відповідно до вимог пп..2,10 п»б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження щодо здійснення відповідно до законодавства контролю за використанням та утриманням об»єктів нерухомого майна усіх форм власності покладено на виконавчі орган місцевих рад.. Делеговане повноваження щодо обліку та реєстрації відповідно до закону об»єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. У відповідності з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №769829163101 запис в якому підлягає скасуванню відповідно до Рішення Апеляційного Суду Харківської області від 16.12.2015 року №643/8265/15-ц ,яке набрало законної сили Харківська міська рада звернулася у межах своїх повноважень звернулася до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з вимогою про скасування запису № 769829163101 , але отримала відмову про скасування №28660312 віл 10.03.2016 року. На час звернення Харківської міської ради до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договорів дарування від 24.11.2015 року №448 та №445 , посвідчених Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. власником житлового будинку [ADDRESS] зазначено [PERSON] (відповідача по справі), цей факт підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2016 року Згідно з вимогою ч 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню , виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання такого договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно з ч 4 ст.334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації , право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно з вимогами ч 1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об»єкти , розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. У відповідності до ч 1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення ,перехід та припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, ураховуючи вищенаведене у мотивувальній частині судового рішення суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] не набула право власності на законних підставах, у зв»язку з чим не мала чим розпоряджатися, користуватися та володіти. Таким чином, договори дарування від 24.11.2015 року №448 та №445 , посвідчені Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В . передано право власності на житловий будинок [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] були оформлені з порушенням вимог ст.41 Конституції України, бо в дарувальниці право власності анульовано за рішенням Апеляційного Суду Харківської області від 16.12.2015 року №643/8265/15-ц. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір купівлі- продажу є двохстороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину,і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Суд приходить до висновку, що наданими позивачкою та дослідженими судом доказами в їх сукупності існують всі підстави для визнання договорів дарування від 24.11.2015 року №448 та №445 , посвідчених Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. власником житлового будинку [ADDRESS] недійсними Згідно з вимогами ст..ст.124,129 Конституції України, ст..1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов»язковість рішень суду до виконання. Суд приходить до висновку ,що Харківська міська рада позовні вимоги суду довела. Судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відвідачів згідно вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved