Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом та просять зняти (скасувати) арешт, з усього їхнього майна, накладений 09.11.2004 року постановою слідчого Ватутінського МВ УМВС. В обґрунтування позову вказали, що 09.11.2004 р. слідчим Ватутінського МВ УМВС в рамках розслідування кримінальної справи по обвинуваченню неповнолітнього [PERSON] для забезпечення заявленого цивільного позову, винесено постанову про накладення арешту на все майно його батьків [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 12.10.2005 р. із засудженого [PERSON] стягнуто на користь потерпілого [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди та витрат на юридичну допомогу 5500 грн. Потерпілий [PERSON] щодо примусового виконання рішення суду до ДВС не звертався. 26.02.2021 р. [PERSON] перерахував [PERSON] кошти в сумі 5500 грн., тобто вирок суду в частині стягнення коштів виконано, однак арешт скасований не був. Існування накладеного арешту на все майно позивачів порушує їхні права, оскільки вони не можуть вільно розпоряджатися вказаним майном. Просять позовну заяву задовольнити, справу розглядати за їхньої відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю та просить суд їх задовольнити. Ухвалою суду від 14.07.2021 р. відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, та роз`яснено їм права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Оскільки, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до положень ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Постановою слідчого СВ Ватутінського МВ УМВС України в Черкаській області від 09.11.2004 року (а.с.14), в межах кримінальної справи №2400400068 за підозрою [PERSON] , з метою забезпечення цивільного позову (виконання вироку в частині можливої передбаченої законом конфіскації майна), який може бути заявлений до неповнолітнього [PERSON] та його батьків, накладено арешт на майно батьків неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , де б воно не знаходилось і в чому б воно не заключалось. Вказане обтяження зареєстровано 09.11.2004 р. Ватутінською міською державною нотаріальною конторою, що підтверджується витягами про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційними номерами №№1451319, 1451360 (а.с.39-40). Вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 12.10.2005 р. (а.с. 9-13) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187 КК України та стягнуто із засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] 1000 грн. матеріальної шкоди, 3 000 грн. моральної шкоди, 1 500 грн. витрат на юридичну допомогу, а всього стягнуто 5 500 грн. Потерпілий [PERSON] щодо примусового виконання вироку суду до ДВС не звертався. 26.02.2021 р. [PERSON] перерахував кошти в сумі 5 500 грн. [PERSON] , що підтверджується фіскальним чеком (а.с.22). Тобто вирок суду в частині стягнення коштів фактично виконано, однак арешт, накладений з метою забезпечення цивільного позову знято не було. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Арешт, який просять скасувати позивачі, було накладено слідчим СВ Ватутінського МВ УМВС України в Черкаській області у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року.. Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як вбачається з вироку суду від 12.10.2005 року, питання про арешт чи його скасування судом не вирішувалось. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року (набрав законної сили 19.11.2012 р.) арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). При цьому, в межах кримінальної справи, що розслідувалася, [PERSON] та [PERSON] не набували процесуального становища підозрюваних, обвинувачених, а як власники майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не були наділені процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту у зв`язку з тим, що майно належить не засудженому, а їм. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після завершення справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності заявників шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі N 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11 (провадження N 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц (провадження N 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі N 911/1247/18 (провадження N 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. Зазначені висновки сформовані у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. в справі №643/3614/17. У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України (1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки: Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.; Таким чином, з огляду на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, питання про зняття арешту з майна вирішується в порядку цивільного судочинства у разі: … якщо арешт, накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року. За таких обставин, оскільки з наданих матеріалів вбачається, що арешт майна, про скасування якого просить [PERSON] та [PERSON] був застосований під час досудового слідства за правилами КПК України 1960 року в межах кримінальної справи, порушеної відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , та в подальшому засудженого вироком суду, яким також було вирішено питання про задоволення цивільних позовів та стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, враховуючи, що заявники не були учасниками кримінального провадження, а тому питання про зняття арешту з майна в даному випадку має вирішуватись в порядку цивільного судочинства. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час вирішення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Після набрання вироком законної сили та його повного виконання в частині повного відшкодування потерпілому матеріальних збитків в добровільному порядку арешт майна із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права осіб користуватися належним їм майном. Враховуючи, що позивачі є власниками майна, а накладений арешт заважає можливості реалізації ними своїх прав щодо володіння, користування та розпоряджання майном, при цьому відпала необхідність у подальшому забезпеченні цивільного позову внаслідок його задоволення та повного виконання в добровільному порядку, а тому відсутні правові підстави для обмеження прав позивачів, як власників, і суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, враховуючи позицію позивачів, суд залишає витрати по оплаті судового збору за ними. На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, та

Outcome: approved