Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом з вказаним позовом, посилаючись на те, що її батько - [PERSON], за час перебування у шлюбі з її матір'ю - [PERSON], збудував житловий будинок з господарськими спорудами на [ADDRESS]. Право власності на цей будинок було зареєстровано за її батьком на підставі свідоцтва про право власності від 09.03.1976 року, хоча згідно закону половина будинку належала її матері як в спільному майні подружжя. Вказує на те, що після смерті батька - [PERSON], яка сталась [INFO] року, до складу спадкового майна увійшла половина зазначеного вище житлового будинку і спадщину прийняла їхня мати - [PERSON], оскільки проживала в зазначеному будинку та була там зареєстрована, вона - позивачка та відповідач, який є її рідним братом і які звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Оскільки спадкове майно після смерті батька складалось із 1/2 частини житлового будинку на [ADDRESS], то відповідно кожному із спадкоємців - матері, позивачці та відповідачу належало по 1/6 частині житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, оскільки матері по закону належала 1/2 вказаного будинку як в спільному майні подружжя, а тому мати після смерті батька стала власником 2/3 частин будинку [ADDRESS]. Вказує, що Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора повинна була видати їй свідоцтво зокрема, про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], згідно якого спадкове майно повинно було складатись з 1/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на [ADDRESS], а не з 1/3 частини як вказано в свідоцтві від 02.10.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2066. Зазначає, що при житті [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачці. [INFO] [PERSON] померла. Вважає, що після смерті матері Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора повинна була видати їй свідоцтво зокрема, про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкове майно після смерті матері повинно було б складатися з 2/3 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на [ADDRESS], а не з 1/3 як вказано в свідоцтві від 02.10.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2068 Зазначає, що за таких обставин, свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2000 року видане відповідачу - [PERSON], після смерті [PERSON] є недійсним в частині часток спадкового майна, а саме: спадкове майно повинно складатися з 1/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на [ADDRESS], а не з 1/3 частини як вказано в свідоцтві від 05.12.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2877. Звертає увагу суду на те, що з 1992 року перебувала за межами України, з відповідачем не спілкувалась, оскільки їхні стосунки були, та є надалі, неприязними. Вказала, що в серпні 2000 року, проживаючи у РФ, отримала поштою позовну заяву відповідача, згідно якої останній звертався до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом про визнання за ним права власності на 1/3 спірного будинковолодіння з тих підстав, що він брав участь у будівництві цього будинку, а тому його частка у спадковому майні повинна бути збільшена. Вона не була присутня під час розгляду зазначеної справи, оскільки надсилала заяву про розгляд справа у її відсутності. У зв'язку з наявністю такого позову помилково вважала, що частка відповідача у спадковому майні після смерті батька була збільшена за рішенням суду і саме тому нотаріусом відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на 1/3 спадкового майна, зокрема, будинковолодіння [ADDRESS] Львівської області. Була у 2009 році в м. Дрогобичі, заходила до Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, де отримала оскаржувані свідоцтва, однак не змогла через нетривале перебування на території України з'ясувати у суді як було розглянуто позов її брата. Повернувшись у листопаді 2013 року з чоловіком з-за кордону, вирішили проживати у належній їй частині будинку на [ADDRESS]. Однак, у зазначеному будинку проживає відповідач з сім'єю, внаслідок чого вона не має реальної можливості проживати у вказаному будинку. У зв'язку з цими обставинами вона звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом про реальний розподіл будинковолодіння. Крім цього, звернулась до архіву цього суду і дізналась про відсутність судового рішення по згаданому вище позову відповідача. За наведених вище обставин вважає, що є всі підстави для поновлення їй строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину від 05.12.2000 року та від 02.10.2001 року, визнання за нею права власності у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON], в частині спадкового майна, що складається з 1/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS]; за заповітом після померлої [INFO] [PERSON], в частині спадкового майна, що складається із 2/3 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS], а також визнання за відповідачем права власності на 1/6 ід. частину згаданого вище спадкового майна після смерті батька. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат [PERSON] вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] позову не визнали з підстав, які виклали письмово, вважають такий безпідставним та просять в задоволенні відмовити, оскільки, зокрема, позивачем пропущено строк позовної давності (а.с. 146-147, 226-229). Представник Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON]., допитана як свідок, позов підтримала і суду пояснила, що отримавши письмові заяви від спадкоємців покійного [PERSON] - його дружини - [PERSON], та дітей - позивачки і відповідача, державний нотаріус зобов'язаний був видати їм свідоцтва про право на спадщину, зокрема, враховуючи, що покійний [PERSON] спадковий будинок звів за час перебування в шлюбі з [PERSON], а відтак, до складу спадщини могла ввійти лише 1/2 цього будинку з господарськими будівлями. Інша ж половина будинку за законом належала його дружині - [PERSON] А відтак, трьом спадкоємцям [PERSON] повинно було належати по 1/6 частині спадкового майна. Допитаний в судовому засіданні як свідок нотаріус [PERSON], який видавав оскаржувані свідоцтва про право на спадщину позивачці та відповідачу, вказав, що свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] його спадкоємцям не видавав, оскільки отримав відповідну заяву про звернення до суду з позовом про визнання права власності на частину спадкового будинковолодіння. Вважає, що оскаржувані свідоцтва ним видано правомірно, а тому підстав для визнання їх недійсними не вбачає. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні і сторонами не оспорювалось, а тому доказуванню не підлягає, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братом і сестрою, їхнім батьком був [PERSON], а матір'ю - [PERSON] (копії свідоцтв про народження, а.с. 69-70). Відповідно до копії свідоцтва про одруження серія [NUMBER] (а.с. 71), [PERSON] з 18 січня 1952 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Як вбачається з копії Акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 12.10.1975 року, будівництво будинковолодіння [ADDRESS] було розпочато [PERSON] у 1958 році, а закінчено і здано в експлуатацію в 1975 році (а.с. 24-25). Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 09 березня 1976 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради народних депутатів, [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з господарськими спорудами на [ADDRESS] Львівської області, (а.с. 76). Отже, суд доходить висновку, що згаданий вище житловий будинок [ADDRESS] збудований подружжям [PERSON] та [PERSON] за час їхнього перебування в шлюбі, а відтак, таке будинковолодіння на підставі ст. 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) необхідно вважати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, статтею 28 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З огляду на вказане, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями, що на [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 13). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] (1999 рік) діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який слід застосовувати до правовідносин спадкування належного йому майна. Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом у рівних частках є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, онуки і правнуки померлого, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як встановлено вище, [PERSON] була дружиною для [PERSON], та являлась його спадкоємицею першої черги за законом, на момент відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем та була там зареєстрована (а.с. 23), а відтак, [PERSON] відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вважається такою, що прийняла спадщину. Крім цього, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 62-63), а тому позивач та відповідач також у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вважаються такими, що прийняли спадщину. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2000 року за реєстром №2-2877, виданого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON], [PERSON] успадкував, зокрема, частину спадкового майна, що складається з 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.2001 року за реєстром № 2-2066, виданого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON], після померлого [INFO] [PERSON], [PERSON] успадкувала, зокрема, частину спадкового майна, що складається з 1/3 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS] [PERSON] після смерті [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом видано не було. При цьому суд вважає необґрунтованим посилання відповідача та нотаріуса [PERSON] на те, що таке свідоцтво ним не видавалось у зв'язку з поданням [PERSON] заяви про наявність судового спору від 22.05.2000 року (а.с. 64), оскільки отримавши від спадкоємців покійного заяву про прийняття спадщини, нотаріус за відсутності судового рішення про заборону видачі свідоцтва про право на спадщину, зобов'язаний був видати їм відповідне свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, судом встановлено, що спадкоємцями [PERSON] були його дружина - [PERSON] та діти, позивач по справі - [PERSON] і відповідач [PERSON], до складу спадкового майна увійшла лише 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що на [ADDRESS]. Інша 1/2 частина зазначеного будинку належала [PERSON] як в спільному майні подружжя. З огляду на вказане, суд доходить висновку, що оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняло троє його спадкоємців, а відтак, кожному зі спадкоємців належало по 1/3 частині від спадкового майна, а це складає по 1/6 частині житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS], і відповідно, дружині покійного - [PERSON] належало - 1/2 (як в спільному майні подружжя) + 1/6 (спадкове майно) = 2/3 частини, позивачу та відповідачу по 1/6 частині спадкового майна. При таких обставинах, оскаржувані позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом, видані їй та відповідачу після смерті батька необхідно визнати недійсними, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/6 частині згаданого вище спадкового майна після смерті батька. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] [PERSON] померла (а.с. 90). На час відкриття спадщини після її смерті також діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який слід застосовувати до правовідносин спадкування належного їй майна. На випадок своєї смерті [PERSON] 22 травня 2000 року склала заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON], згідно якого усе своє майно, де би воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі усе те, що буде їй належати на день її смерті, і на що вона за законом матиме право, - заповіла своїй дочці - [PERSON] А відтак, спадкування після смерті [PERSON] здійснювалось за заповітом. Крім цього, судом встановлено, що при житті [PERSON] вважалась такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, до складу якої увійшла належна їй частина спадкового майна в розмірі 1/6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS]. Також згідно ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР [PERSON] належало 1/2 зазначеного будинковолодіння як в спільному майні подружжя. Отже судом встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] їй належало 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS]. Однак, як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.10.2001 року за реєстром № 2-2068, виданого 02.10.2001 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори - [PERSON] після померлої [INFO] [PERSON], [PERSON] успадкувала, зокрема, частину спадкового майна, що складається із 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS]. При таких обставинах, оскільки судом встановлено, що [PERSON] на час її смерті належало 2/3, а не 1/3, частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться на [ADDRESS], а тому оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за заповітом у ці частині необхідно скасувати, визнавши за позивачкою право власності на 2/3 частини спадкового майна після смерті матері по спадкуванню за заповітом. Що стосується позовної вимоги позивачки про поновлення їй пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права. Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно висновків, викладених у п. п. 23, 25 Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень. У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. З огляду на вказане, враховуючи обставини справи, доводи позивачки та відповідача, суд вважає, що з метою повного захисту прав і свобод позивачки, пропущений їй строк для звернення до суду з даним позовом їй необхідно поновити. При цьому суд враховує, що позивачка проживала за межами України, про порушення свого права дізналась лише після відмови відповідача впустити її в будинок [ADDRESS] для проживання та після звернення до суду з позовом про реальний розподіл будинковолодіння у листопаді 2013 року. Суд також приймає до уваги доводи позивача, що вона намагалась добровільно вирішити спір зі своїм братом щодо розподілу спадщини, однак цього їм не вдалось досягти. Суд надає і віри показам позивачки, що та помилково вважала про наявність судового рішення про розподіл спадщини, а тому до суду з відповідним позовом про оскарження свідоцтв у встановлений законом строк не зверталась. При цьому, за наведених вище обставин, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи відповідача як на підставу відмови у позові через пропуск строку позовної давності, що позивачка мала можливість звернутись до суду в 2009 році, коли приїжджала на Україну, що за час проживання в житловому будинку він значно покращив його благоустрій, здійснив ремонтні роботи, оскільки такі були здійснені без дозволу позивачки, якій належала більша частина будинку і позивачка згоди на проведення таких робіт не надавала. Разом з тим, суд доходить висновку, що не підлягає до задоволення вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності на будинок [ADDRESS] за нею та відповідачем, оскільки такі вимоги заявлені нею передчасно. Позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із такими вимогами після оформлення та реєстрації свого права у передбаченому законом порядку чи відмови їй у цьому уповноваженими на те органами, які не були стороною у даній справі, а покладення обов'язку по виконанню рішення суду не на сторону у справі суперечить вимогами ст. ст. 27, 31 ЦПК України. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь необхідно стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати, зокрема по сплаті судового збору в сумі 473,00 грн. (а.с. 1, 3). Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved