Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини покликаючись на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 лютого 2014 року до 14 листопада 2017 року . Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Вона має постійний дохід, створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечує її розвиток, займається її вихованням, а відповідач турботи та зацікавленості у житті доньки, щодо стану її здоров`я, морального самопочуття не проявляє, не сплачує аліменти на її утримання. Просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з нею. Позивач в судовому засіданні дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову не заперечив, зазначив, що вважає, що місце проживання [PERSON] , [INFO] слід визначити з матір`ю. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що вона підтримує позов, вважає за доцільне позов задовольнити та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з позивачем. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено що, сторони уклали шлюб 08 лютого 2014 року у Стрийському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівської області та розірвали шлюб 14 листопада 2017 року. За час перебування сторін у шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Згідно з ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] , як матір, є такою, що має більше, порівняно з батьком дитини [PERSON] , який сплачує нерегулярно аліменти на утримання доньки, що стверджується розрахунком заборгованості по аліментах ВП №55858414, можливостей щодо належного утримання, виховання й повноцінного розвитку дитини [PERSON] , часу для спілкування з нею та забезпечення кращою освітою. Позивач [PERSON] виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї. Враховуючи вказані обставини, думку відділу у справах дітей, а також найкращі інтереси малолітньої [PERSON] , її належний розвиток, догляд у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові N 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до повного задоволення. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 768,40 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved