Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача витрати на навчання у розмірі 143488,99 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 14 серпня 2010 року наказом ректора державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України від № 572-ос від 14 серпня 2010 року [PERSON] зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» 507-ос від 23 червня 2016 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно витягу з протоколу № 2 від 22 січня 2016 року засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА» Міністерства охорони здоров`я України» 2016 року відповідач направлений в ДОЗ Херсонської ОДА КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» на посаду лікар-анестезіолог дитячий. Згідно наказу ДОЗ Херсонської ОДА КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» №177-к від 28.09.2018 року відповідача звільнено з посади лікаря-анестезіолога за власним бажанням. Наказом МОЗ України №473 від 16.03.2021 року змінено тип та перейменовано державний заклад "Дніпропетровська медична академія" Міністерства охорони здоров`я України на Дніпровський державний медичний університет. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням всього витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача у розмірі 143488,99 грн. Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА», не відпрацювала 3 роки. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року, укладеної між позивачем та відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року у сумі 143488,99 грн. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2010 року по червень 2016 року. Тому, позивач вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми витрат на навчання. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачки заперечив проти задоволення позову, зазначив, що відповідачка [PERSON] прибула за направленням на роботу і відпрацювала певний час на посаді дитячий лікар-анестезіолог. Вказана Угода про підготовку фахівців з вищою освітою не містить відповідальності за невиконання зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Також звернув увагу, що мати відповідачки стала інвалідом другої групи, що є самостійною підставою для звільнення [PERSON] без обов`язкового відпрацювання трьох років. Також сума відшкодування за навчання не містить детального розрахунку витрат. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 572-ос від 14 серпня 2010 року, згідно з умовами прийому у вищі навчальні заклади України і правил прийому до ДДМА на 2010 рік та на основі протоколу засідання приймальної комісії від 14 серпня 2010 року [PERSON] було зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії. 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, за напрямом підготовки педіатр, згідно умов якої відповідач зобов`язався, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. У частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 2016 року, які навчалися за державним замовленням, від 22 січня 2016 року, пункт 90, вбачається, що згідно з рішенням державної комісії по розподілу [PERSON] направлена до ДОЗ Херсонської ОДА КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» на посаду лікаря анестезіолога дитячого. У червні 2016 року [PERSON] закінчила Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України». Наказом Херсонської ОДА № 382-к від 22 липня 2016 року «Про зарахування до інтернатури, [PERSON] було зараховано до інтернатури на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Дитяча анестезіологія» до КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» з 01.08.2016 року по 31.07.2018 року. На підставі наказу ДОЗ Херсонської ОДА КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» №177-к від 28.09.2018 року [PERSON] звільнено з посади лікаря-анестезіолога за власним бажанням. Наказом МОЗ України №473 від 16.03.2021 року змінено тип та перейменовано державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України на Дніпровський державний медичний університет. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктів 1,4 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення між сторонами угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (втратив чинність 07.06.2017 року, однак чинний на час виникнення спірних правовідносин) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 26 січня 2021 року, справа № 607/3693/17 згідно із частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ). Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. Відповідно до розрахунків позивача, з державного бюджету на навчання відповідача як студента медичного факультету Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» за навчальні роки 2010-2016 р.р. було витрачено 143488,99 грн. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства та умов Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року в частині її зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому витрат на навчання. Такий правовий висновок також міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц). За таких обставин суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь Дніпровського державного медичного університету підлягають стягненню витрати на навчання у розмірі 143488,99 грн., а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо аргументів представника відповідачки, суд зазначає наступне. Питання відповідальності за невиконання зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу вирішено у зазначеній Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року, справа № 607/3693/17. Щодо факту наявності інвалідності у матері позивачки на час її звільнення з роботи, то відповідно до п. 9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим Наказом Міністерства охорони України від 25 грудня 1997 р. № 367, розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього Положення, випускник має право, зокрема, з причин встановлення інвалідності I або II групи у дружини (чоловіка) випускника, у одного з батьків (або осіб, які замінюють батьків) випускника. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 квітня 1992 року [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] . З копії Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 435 [PERSON] КЗ «Херсонський обласний центр медико-соціальної експертизи» ХОР Бериславська міжрайонна медико-соціальна експерта комісія, копії Виписки із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] КНП «Нововоронцовський центр первинної медико-санітарної допомоги» та інформації з Бериславської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 10.11.2021 року № 548, надісланої відповідно до ухвали Нововоронцовського районного суду Херсонської області [PERSON] з 02.10.2018 року по 05.11.2020 року мала ІІ групу інвалідності. Заява про звільнення за власним бажанням з посади лікаря-анастезіолога дитячого була подана [PERSON] з 19.09.2018 року, звільнена вона була на підставі наказу головного лікаря КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» з 30.09.2018 року. Тобто на час звільнення відповідачки з посади лікаря, її матері [PERSON] не була встановлена інвалідність ІІ групи, тому вказані положення п. 9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Щодо розрахунку вартості навчання відповідачки, то дана інформація підтверджується Розрахунком витрачених коштів з державного бюджету на навчання студента медичного факультету Дніпровського державного медичного університету [PERSON] за 2010-2016 роки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 2270,00 грн. На підставі ст.ст. 509, 526, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved