Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача про визнання права спільної сумісної власності за давністю набування на частину будинку, яке розташоване в [ADDRESS]. На підставу своїх вимог посилається на те, що 04 грудня 1995 року на підставі договору купівлі-продажу вони набули права власності на 9/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд у багатоквартирному одноповерховому будинку за адресою [ADDRESS]. Будинок , в якому вони придбали квартиру, належав до об'єктів соціальної сфери Тальнівського цукрового заводу, який в свою чергу був об'єктом права державної форми власності. Після приватизації промислового підприємства, будинок, в якому вони проживають , тривалий час не мав визначеного статусу і не був переданий до комунальної власності. Після зміни форми власності Тальнівського цукрового заводу, будинок формально перейшов до комунальної власності міста, однак документального підтвердження даної дії у позивачів немає. Загальна площа будинку , який побудований у 1944 році і в якому ми купили дві кімнати становить 356.7 кв.м. Поділ на квартири був умовний, так як сім'ї, що проживати в будинку, були співвласниками будинку з відповідною його часткою. У вищевказаній квартирі позивачі проживали разом зі своїми дітьми. Загальна площа квартири становила 31,5 м.кв. Поряд з їх квартирою знаходились дві кімнати і кухня, в яких тривалий час ніхто не проживав і як стало відомо позивачам згодом, дана квартира взагалі була безхазяйною. Площа даної квартири 47,8 кв.м, що становило 13/100 частки будинку. Тривалий час позивачі намагались встановити особу, у віданні якої перебувала дана квартира. Приблизно з 1998 року позивачі об'єднали дві квартири, здійснили часткове перепланування, об'єднали комунікації та опалення. 17.07.2003 року Тальнівською міською радою їм надано дозвіл на будівництво добудови до житлового будинку . На підставі вказаного дозволу , позивачами було добудовано веранду площею 11,1 кв. м. Таким чином, станом на 01.11.2016 року у користуванні їх сім'ї перебуває квартира загальною площею 95,2 кв.м., з яких 34,7 кв. м. ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу, 11,1 кв. м. вони добудували і в передбачений законом спосіб ввели в експлуатацію, а решта частина будинку, площею 49,3 кв. метри вони приєднали до своєї квартири у 90 роках минулого століття. На сьогоднішній день позивачі продовжують проживати в цьому будинку, тобто добросовісно та відкрито володіють цим майном більше десяти років, постійно сплачують комунальні послуги за цією адресою, дбають про належний технічний стан будинку, а тому просять суд збільшити частку у спільній частковій власності будинку, шляхом визнання за ними права власності на 27/100 частини вказаного будинку. В подальшому позивачі звернулись до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій просять суд визнати за ними право спільної сумісної власності за давністю володіння на частину будинку , який знаходиться по [ADDRESS], загальною площею 49,3 кв.м. , які відмічені на плані будинку за номерами 4-1 площею 1,9 кв.м., 4-2 площею 17,8 кв.м., 4-3 площею 19.2 кв.м., 4-4 площею 10,4 кв.м. В судовому засіданні представник позивачів уточнений позов підтримала повністю і просила суд його задовольнити. Голова Тальнівської міської ради О.В. Юрченко до початку судового засідання надіслав до суду заяву в якій проти задоволення позову не заперечив і просив суд слухати справу за відсутності представника міської ради. Суд, вислухавши представника позивачів, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав: Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі з 11.07.1992 року. Згідно договору купівлі-продажу від 04.12.1995 [PERSON] придбала у власність 9/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Згідно довідки голови вуличного комітету [ADDRESS] від 25.12.2016 р. сім'я [PERSON] та [PERSON] з дітьми проживають у будинку за адресою [ADDRESS], та №5 з 1996 року. Ними особисто була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартира у вищевказаному будинку за № 5. Поряд з їх квартирою знаходиться квартира № 4 , в якій тривалий час не було господарів. Вказана квартира перебувала в занедбаному стані , були вибиті вікна та двері. Неодноразово у ній були помічені особи, які вживають наркотики або розпивають спиртні напої. Сім'я [PERSON] дану квартирі відремонтувала , провела в неї комунікації і використовує у власних цілях. Приблизно з 1997 року дана квартира перебуває у володінні сім'ї [PERSON], які також сплачують усі комунальні послуги. За час володіння частиною квартири, ніхто не пред'являв на неї будьяких претензій. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Таким чином, оскільки позивачі починаючи з 1997 року безперервно, відкрито володіли нерухомим майном - частиною будинку по [ADDRESS], загальною площею 49,3 кв.м. , які відмічені на плані будинку за номерами 4-1 площею 1,9 кв.м., 4-2 площею 17,8 кв.м., 4-3 площею 19.2 кв.м., 4-4 площею 10,4 кв.м., вони не приховували факт знаходження майна в їх володінні, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. На підставі ст. 344 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",

Outcome: approved