Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким: встановити факт родинних відносин, а саме, що померлий 23 грудня 2001 року [PERSON] батько, померла 20 лютого 2002 року [PERSON] мати, померлий 21 листопада 2004 року [PERSON] рідний брат [PERSON]; встановити факт належності померлому [PERSON] правовстановлюючого документу сертифікату на право приватної власності на землю(середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134649/676 виданого на імя [PERSON]; встановити факт належності померлому [PERSON] правовстановлюючого документу сертифікату на право приватної власності на землю(середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134794/821 виданого на імя [PERSON]; встановити факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON], тобто на 21 листопада 2004 року; визнати за [PERSON] право власності на: земельну ділянку, площею 3,33 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, розташовану на території Облазницької сільської ради Жидачівського району, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134649/676; земельну ділянку, площею 4,16 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, розташовану на території Облазницької сільської ради Жидачівського району, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134651/678; земельну ділянку, площею 4,16 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, розташовану на території Облазницької сільської ради Жидачівського району, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134794/821. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона являється донькою [PERSON] та [PERSON] ЇЇ батьки померли: 23 грудня 2001 року батько та 20 лютого 2002 року мати відповідно. Після смерті батьків відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається із земельних ділянок, площею 3,33та 4,16 умовних кадастрових гектари, які належали померлим на підставі сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії №134649/676 та серії ЛВ №134651/678 відповідно. Вказану спадщину прийняв її брат [PERSON], який фактично вступив в управління вказаним майном, хоча нотаріально своїх прав не оформляв. Окрім прийнятих у спадок земельних ділянок брат володів ще власною земельною ділянкою площею 4,16 умовних кадастрових гектари, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134794/821. 21 листопада 2004 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на вказане майно. За життя розпорядження щодо свої прав брат не зробив, тому спадкування належного йому майна відбувається за законом. [PERSON] сімї не мав, батьки померли раніше за нього, тому найближчими спадкоємцями є вона та відповідачі по справі, як рідні сестри померлого та спадкоємці другої черги. Відповідачки на спадкове майно не претендують. Окрім того на момент відкриття спадщини брат проживав разом з нею, оскільки вона здійснювала за ним догляд, відтак спадщину після смерті фактично прийняла, оскільки у законодавчо визначений строк не відмовилась від неї. Проте, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата - отримала відмову у видачі такого, у звязку з тим, що пропустила піврічний термін передбачений цивільним законодавством на подання заяви, а також у звязку з тим що наявні розбіжності в документах, що підтверджують родинний зв'язок між спадкодавцем та спадкоємцем. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви, в якій просять розглянути дану справу за їх відсутності. Позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Представник третьої особи Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, подав заяву про розгляд справи без представника сільської ради, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази по справі, які мають юридичне значення для її розгляду, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії VІ-УР №718261 від 26 червня 1964 року, вбачається, що в подружжя [PERSON] за час шлюбу народилась дочка [PERSON] (позивачка, яка на підставі свідоцтва про укладення шлюбу змінила дівоче прізвище та стала «Магомета»), [INFO]. Проте, у вказаному документі помилково вказано імя матері заявника «Ганна», замість правильного «Анна», прізвище батька «Черешнівський», замість правильного «Черешніський» /а.с. 7-10/. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, встановлено що окрім позивачки у вищезазначеного подружжя було три дочки відповідачки по справі та син [PERSON]. Відтак останні приходяться [PERSON] рідними сестрами та братом відповідно. Вищевказані неточності у написанні імені та прізвища батьків позивачки містяться і у правовстановлюючих документах, що посвідчують право батьків та брата позивачки на земельні частки (паї), а саме у свідоцтвах про право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134649/676; від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134651/678; від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134794/821. Так, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії 1-СГ №263153, вбачається, що 23 грудня 2001 року у віці 81 року помер [PERSON] Вказаний документ засвідчує правильність написання прізвища батька позивачки /а.с. 11/. З копії свідоцтва про смерть серії І-СГ №440531, вбачається, що 20 лютого 2002 року у віці 74 років померла [PERSON] Вказаний документ засвідчує правильність написання імені матері позивачки /а.с. 12/. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За таких обставин, зважаючи на те, що в ході розгляду справи факт родинних відносин [PERSON] із [PERSON], який помер 23.12.2001 року, [PERSON], яка померла 20.02.2002 року та [PERSON], який помер 21.11.2004 року, підтвердився матеріалами справи, встановлення факту родинних відносин необхідне заявнику для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті брата, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги та необхідність її задоволення. Також, досліджені судом докази вказують на те, що у вищезазначених правовстановлюючих документах померлих, а саме у свідоцтвах про право приватної власності на землю (середню земельну частку), допущена помилка у написанні прізвища та імені родичів позивачки, усунення якої є неможливе в позасудовому порядку, тому наявними є підстави для встановлення факту, що має юридичне значення. Вищенаведеними обставинами встановлено, що 23 грудня 2001 року помер [PERSON], а 20 лютого 2002 року померла його дружина [PERSON]. Після їх смерті відкрилась спадщина на належні згідно сертифікатів про право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134649/676 та серії ЛВ №134651/678 земельні частки (паї) розміром 3,33 та 4,16 умовних кадастрових гектари. На випадок своєї смерті померлі заповіту не склали. Проте, на день смерті із ними проживав та був зареєстрований їх син [PERSON] /а.с. 14-17/. Відтак, останній, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті батьків прийняв, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть І-СГ №440532, вбачається що 21 листопада 2004 року у віці 54 років помер брат позивачки [PERSON], про що 22 листопада 2004 року зроблено відповідний актовий запис №19 /а.с. 13/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із: належної останньому на підставі сертифікату на право приватної власності на землю(середню земельну частку) від 07 травня 1997 року серії ЛВ №134794/821 земельної частки(пай) розміром 4,16 умовних кадастрових гектари та успадковані після смерті батьків земельні частки (паї), розміром 3,33 та 4,16 умовних кадастрових гектари відповідно. Заповіту щодо розпорядження вказаним майном померлий не складав. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що сторони по справи є рідними сестрами спадкодавця. Проте, відповідачки на спадщину не претендують, що засвідчують поданими заявами. Відтак єдиним спадкоємцем, що виявив бажання прийняти спадщину є [PERSON]. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 719\\02-31 від 13 вересня 2016 року, встановлено факт звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті брата та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата, у звязку з тим, вона пропустила піврічний термін передбачений цивільним законодавством на подання заяви та у звязку з тим, що наявні розбіжності в документах, що підтверджують родинний зв'язок між спадкодавцем та спадкоємцем /а.с. 22/. В поданій до суду заяві [PERSON] пояснила, що протягом останніх років і до дня його смерті спільно проживала зі спадкодавцем [PERSON], оскільки останній був її братом та в силу проблем із здоровям потребував стороннього догляду та допомоги. Вказані обставини підтвердили суду, наданими письмовими поясненнями, які сформовані та завірені належним чином, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах . Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживала з [PERSON], який помер 21 листопада 2004 року, на час відкриття спадщини. Відтак позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті брата, як така, що постійно проживала разом із ним, на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право на спадкове майно(земельну частку(пай), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved