Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ частки в натурі, що є у спільній частковій власності, мотивуючи тим, що є власницею 18/100 (18%) частин будинковолодіння № 18-18а -186 по [ADDRESS] (надалі «будинковолодіння») на підставі дублікату від 25.10.2013р. договору дарування від 27.01.1990р., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 11642491 від 26.10.2013р. У користуванні позивачки відповідно до дублікату від 25.10.2013р. договору дарування від 27.01.1999р. знаходиться будинок № 18-Б, загальною площею 46,4 кв. м ., житловою йлощею 24,3 кв.м, зазначений в плані літерою «Б». Вартість житлового будинку № 18-Б (літера «Б ») згідно технічного паспорту - 127939 грн. Власником 53/400 (13,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Власником 53/400 (13,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Власником 53/400 (13,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Власником 53/400 (13,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . У користуванні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебувають: - будинок № 18-А, загальною площею 153,5 кв.м ., житловою площею 81.6 кв. м . зазначений в плані літерою «А»; - сарай, площею 9,7 кв.м, зазначений в плані літерою «В»; - вбиральня, площею 1,2 кв.м, зазначена в плані літерою «в»; - гараж, площею 14,1 кв.м, зазначений в плані літерою «Г». Власником 29/400 (7,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Власником 29/400 (7,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Власником 29/400 (7,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Власником 29/400 (7,25%) частини вищевказаного будинковолодіння є відповідач [PERSON] . Фактично за відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишилось у користуванні: - будинок № 18 , загальною площею 61,6 кв.м., житловою площею 16.4 кв. м . зазначений в плані літерою «Д »; - гараж, площею 14,0 кв.м, зазначений в плані літерою «Ж». Земельна ділянка площею 1089 кв.м не розподілена між сторонами. За наявності однієї адреси ( [ADDRESS] ) та такої кількості| співвласників, виникають постійні складнощі в оформленні юридичних документів та кадастрового номера на земельну ділянку. У зв`язку з цим, позивачка вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Дане будинковолодіння вже давно розділене між співвласниками на три окремі будинки. Тому, в даній ситуації відсутні перешкоди у виділенні частки будинковолодіння в натурі та присвоєння окремого номеру виділеному житловому будинку. Просить постановити рішення яким, виділити з спільної часткової власності та визнати за [PERSON] , [INFO] , ІПН: [NUMBER] , право приватної власності (як на окреме домоволодіння № 18-Б) на [ADDRESS] . Припинити право спільної часткової власності на житловий будинок № 18-Б (зазначений в плані літерою «Б») загальною площею 46,4 кв.м., житловою площею 24.3 кв.м. по [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтрима, просив задоволити в повному обсязі , а надалі в судове засідання не з`явився подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачів у судове засідання не з`явилися, проте [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали 11.09.2019р. суду заяву якою повідомили суд про те, що вони ознайомлені із змістом висновку від 15.07.2019р. інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та погоджуються з фактами і висновками встановленими у висновку повністю, а також не заперечують щодо виділення в натурі в окреме домоволодіння ( [ADDRESS] , який належить [PERSON] і становить 18/100 загального домоволодіння. Справу просять розглядати без їх участі за наявними документами. За таких обставин суд вважає за доцільне розглянути справу у відсутності сторін. Відповідно до ч.2ст.247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 27 січня 1990 року був укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] . Згідно даного договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 18/100 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці розміром 1089,0 кв. м. (а.с.6). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 18/100 належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 27.01.2012 року, домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] а -18 -б має такі технічні характеристики: житловий будинок під літ. А, загальною площею 46,2 кв.м.; мезонін під літ. А2, загальною площею 22,0 кв.м., житловий будинок під літ. Б, загальною площею 16,2 кв.м.; житловий будинок під літ. Д, загальною площею 20,6 кв.м.; сарай під літ. В, площею 2,7 кв.м.; вбиральня під літ. В, гараж під літ. Г, площею 2,7 кв.м., гараж під літ. Ж, площею 2,9 кв.м., вбиральня під літ. Е, огорожа під літ. №1 колонка під літ №2; (а.с. 9-18). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна домоволодіння за адресою: [ADDRESS] -б на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.19-21). Так, у відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ч. 1 цього Кодексу передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з положень ст. ст.183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Відповідно до статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України). Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу. Відповідно до ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи міститься оригінал висновку інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 15.07.2019р. ( а.с. 121) відповідно до якого за технічними показниками житловий будинок літ.Б,який належить [PERSON] , становить 18/100 загального домоволодіння, і знаходиться за адресою [ADDRESS] , може бути виділений в натурі в окреме домоволодіння ( а.с. 121). Судом також встановлено, що домовленість між сторонами, щодо виділу позивачеві частки в натурі зі спільної часткової власності, досягнута, що підтверджується письмовими заявами відповідачів щодо визнання позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо виділу частки в натурі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, з урахуванням встановленої домовленості між сторонами по справі щодо виділу частки в натурі, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved