Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу має сина [PERSON] В даний час шлюб між сторонами розірвано. Зазначила, що з часу припинення шлюбних стосунків, дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні. Відповідач не відвідує сина, не спілкується з ним та не цікавиться його життям та здоров`ям та має заборгованість по виплаті аліментів. Посилаючись на вказані обставини, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 26.09.2019 року відкрито провадженні і призначено підготовче засідання. В підготовче судове засідання позивач не з`явилась, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі, вказавши, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та зобов`язується сплатити заборгованість по аліментам. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 11.02.2019 року справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідачем до суду не надано відзиву на позовну заяву та доказів на підтвердження заперечень проти позову. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судові повідомлення вручені належним чином, зокрема виклик відповідача було здійснено шляхом вручення судової повістки безпосередньо в суді, відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який, відповідно до рішення Київського районного суду міста Одесиі від 04.09.2012 року розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.01.2011 року Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Згідно письмових пояснень, наданих громадянками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , малолітній [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю, мати приймає активну участь в житті дитини. Батько протягом тривалого часу дитину не відвідував, участі у житті сина не приймає. Згідно довідки №95 від 31.10.2016 року, виданої Одеським дошкільним навчальним закладом «ЯСЛА-САДОК» №267 Комбінованого типу Одеської міської ради Одеської області [PERSON] ., [INFO] , дійсно відвідує вказаний заклад з 13.09.2016 року. В дошкільний заклад дитину приводить, забирає, піклується бере участь у батьківських зборах та різноманітних заходах його мати [PERSON] Батько дитини протягом даного періоду у дошкільному закладі не з`являвся. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, виданого старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, заборгованість по аліментам відповідача [PERSON] станом на 01.01.2018 року становить 33 3888, 00 грн. 15.09.2017 року Київською районною адміністрацією, як органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. А частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у заяві від 11.02.2019 року (вхідн. №173/19 від 11.02.2019 року) вказав, шо позовні вимоги не визнає та заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також зобов`язується сплатити заборгованість по аліментам. Однак, доказів про сплату заборгованості по аліментам відповідач [PERSON] до суду не надав. Окрім цього, свідченням втрати відповідачем інтересу до свого малолітнього сина є і його ігнорування судового засідання, незважаючи на належне повідомлення про час його проведення, та не подання до суду будь-яких доказів своїх заперечень проти позбавлення батьківських прав, які за змістом п.58 рішення Європейського Суду з прав людини, прийнятого у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, могли б бути свідченням його інтересу до дитини. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обставини справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням своєї дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає. Частиною 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписаною Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікованою постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року N 789-XII передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, зміст рішень спеціальних органів, поведінку відповідача при здійсненні виховання дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення цього позову, оскільки відповідач, як батько, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, долею дитини не цікавиться та про неї не піклується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved