Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі ДП «НЕК «Укренерго»), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просить: визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору № 194-к від 16.12.2015 року, поновити його на посаді начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» з 17.12.2015 року та зобовязати Відповідача перевести його на посаду начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК» Укренерго», у випадку відсутності на момент поновлення посади начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» зобовязати ДП «НЕК «Укренерго» здійснити з 17.12.2015 року поновлення та переведення його на посаду начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК» Укренерго»; у випадку відсутності на момент поновлення посади начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» та відсутності посади начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК» Укренерго», зобовязати відповідача здійснити з 17.12.2015 року формальне поновлення його на посаді начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції ВП «Держенергонагляду у Західному регіоні» ДП «НЕК» Укренерго» та перевести його на посаду начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні відокремленого півдрозділу «[PERSON] інпекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК» Укренерго», а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106070,20 грн., відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, яку оцінює в 25000 грн., та судові витрати. Позов обгрунтовує тим, що в період з 02.06.2014 року по 16.12.2015 року працював на посаді начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго». 16.12.2015 року на підставі наказу відповідача №194-к його звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки відповідач не дотримався вимог чинного законодавства про працю при винесенні такого рішення, оскільки при реорганізації системи Держенергонагляду не відбулось скорочення його посади, а відбулась лише зміна назви його посади внаслідок зміни підпорядкування одного підрозділу юридичної особи іншому підрозділу цієї ж юридичної особи без зміни повноважень та обовязків по його посаді та правонаступництвом новоутвореного підрозділу прав та обовязків попереднього підрозділу. Окрім того, при звільненні порушено вимоги ст.43 КЗпП України, оскільки звільнення позивача відбулось без погодження первинної профспілкової організації. А також зазначає, що при звільненні він був попереджений про звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України, а саме звільнення відбулось за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що є порушенням вимог ч.3 ст.492 КЗпП України, оскільки позивач не був попереджений за 2 місяці до звільнення за наведеної підстави для звільнення. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просять позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Заперечення обгрунтовував тим, що звільнення відбулось без порушення чинного законодавства, оскільки відбулось скорочення посади позивача, про що він був вчасно повідомлений, а від запропонованої посади відмовився. Кандидатура позивача розглядалась у порівнянні з іншими кандидатами і, враховуючи порівняльну характеристику кандидатів, пропозиція була надана не позивачу. Крім того, причиною того, що спірна посада була запропонована не позивачу, було те, що його освіта не відповідає кваліфікаційним характеристикам на прийняття на цю посаду. Повідомив, що вимоги ст.492 КЗпП України було дотримано, оскільки позивач був повідомлений за 2 місяці до звільнення, а тому підстава звільнення, зазначена у повідомленні не має значення, оскільки ознакою законності звільнення є підстава, зазначена у наказі про звільнення, а не у повідомленні. Зазначив, що подання про надання згоди на звільнення позивача не було розглянуто профспілковим комітетом, оскільки жодного рішення з цього питання не було прийнято. Внаслідок цього вважає заявлений позов безпідставним та просить в його задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Виходячи з ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а по справам про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки і такий строк позивачем не пропущено. Судом встановлено, що у відповідності до наказу ВП «Головдерженергонагляд» №90-к від 30.05.14р. позивач був прийнятий на посаду начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго». У відповідності до наказу ВП «Головдерженергонагляд» №172 від 18.06.15р. з метою оптимізації структури відокремлених підрозділів з Держенергонагляду у складі ДП «НЕК «Укренерго» та посилення управлінської відповідальності вирішено припинити діяльність відокремлених підрозділів Держенергонагляду у регіонах ДП «НЕК «Укренерго», в тому числі і ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні», шляхом їх закриття та перетворення у структурні підрозділи ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго», вирішено забезпечити переведення працівників відокремлених підрозділів до ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго», всі права та обовязки відокремлених підрозділів передати до ВП «Головдерженергонагляд». З наведеного вбачається, що в даному випадку було проведено не скорочення попередньої структури Держенергонагляду, а перетворення її в таку ж саму, однак із зміною підпорядкування, але в межах однієї юридичної особи, тобто відбулась реорганізація шляхом перетворення ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» в інспекцію Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» із збереженням Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області в структурі інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні. 13.08.2015 року позивачеві було вручено попередження від 06.08.15р. про наступне вивільнення та запропоновано продовжити роботу на посаді старшого державного інспектора з енергетичного нагляду Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні, а в разі відмови від запропонованої посади зазначено про звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України. Позаяк, позивача не було ознайомслено із переліком вакантних посад ДП «НЕК «Укренерго» по новій структурі Держенергонагляду. На вказане попередження позивачем 30.09.15р. надано відповідь, в якій вказано про незаконність такого попередження та зазначено у відповідності до ст.ст.32, 36 КЗпП України про згоду на зайняття посади начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ДП «НЕК»Укренерго», однак така посада позивачу не була запропонована, незважаючи на те, що на момент попередження та на момент надання позивачем відповіді така посада не була зайнята і відповідно була вакантна. 16.12.15р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу №194-к від 16.12.15р. [PERSON] було звільнено з посади начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» в звязку із змінами в організації виробництва і праці. У відповідності до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою , а у відповідності до ч.4 ст.32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Як роз'яснено в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами і доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався за два місяці про наступне вивільнення. Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Однак, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу: на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У відповідності до вимог ч.3 ст.36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Згідно вимог ч.4 ст.36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Із наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» був перетворений в інспекцію Держенергонагляду у Західному регіоні із зміною підпорядкованості, однак із збереженням функціональності своєї діяльності, тобто відбулось переіменування установи в межах однієї юридичної особи, що у відповідності до ч.3 ст.36 КЗпП України повинно б було потягти за собою неприпинення дії трудового договору позивача, а у відповідності до ч.4 ст.36 КЗпП України трудовий договір позивача повинен був бути продовжений, однак в порушення наведених норм КЗпП України цього зроблено не було. Як вбачається із організаційних структур, затверджених 15.12.14р. та 03.08.15р., в обидвох структурах передбачено наявність Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області, що є свідченням відсутності скорочення при проведенні реорганізації та відсутності можливості застосування п.1 ст.40 КЗпП України при звільненні позивача. Крім того, з аналізу посадових інструкцій начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» та начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні підтверджується те, що на обидвох посадах виконувалось аналогічні завдання та обовязки, що є основою поняття «посада». Тобто, в даному випадку наявна зміна істотних умов праці, однак в порушення вимог ст.32 КЗпП України продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою забезпечено не було, тим більше, як вже зазначалось вище, колишні істотні умови праці могли бути збережені. Відповідно до статтей 244, 247, 248 КЗпП України на професійні спілки покладається здійснення контролю за додержанням законодавства про працю, захист трудових і соціально-економічних прав та інтересів працівників. Права, обов'язки і гарантії працівників закріплено у Кодексі законів про працю України, в якому, зокрема, встановлено правовий захист від не обгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Однією з правових гарантій від незаконного звільнення є встановлені законом обмеження щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, відповідно до ст. 43 КЗпП України звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу. Обіймаючи посаду майстра дільниці пасажирських перевезень позивач вступив до первинної профспілкової організації та був її членом. Статтею 43 КЗпП України та ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії»\~передбачено, що розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті\~40\~і пунктами 2 і 3 статті\~41 КЗпП України, може бути проведено лише за згодою виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або повноваженого ним органу про розірвання договору з працівником. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно зі статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Як вбачається із матеріалів справи, за №01\\08-1692 від 14.12.15р. на адресу профспілкової організації ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» було надано подання про надання згоди на звільнення позивача із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Внаслідок цього, головою профспілкової організації ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» позивачу за №5 від 14.12.15р. було надано виклик на засідання профспілкової організації. Однак, таке засідання не відбулось, внаслідок чого станом на день звільнення дозвіл на звільнення позивача у відповідача був відсутній. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача про те, що станом на день судового засідання профком не надав жодної відповіді за результатами розгляду подання на звільнення, оскільки станом на день звільнення позивача не сплив термін, передбачений ч.2 ст.43 КЗпП України для розгляду такого подання. Внаслідок цього при звільненні позивача вбачається порушення вимог ст.43 КЗпП України. Про зазначені вище порушення вимог чинного законодавства про працю зазначено й в Акті перевірки Головного управління Держпраці України у Львівській області №13011020310 від 15.03.16р. та довідкою обєднання профспілок Львівщини від 17.03.16р. Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця», трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо немає законних підстав для такого припинення, повязаних зі здібностями або поведінкою працівника або викликаних виробничою необхідністю підприємства, установи. Підстави поновлення позивача на роботі регламентовані положеннями викладеними в ст. 235 КЗпП, з якої вбачається, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Беручи до уваги той факт, що звільнення позивача проведено з порушенням порядку, а тому слід визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору №194-к від 16.12.15р., поновити позивача на посаді начальника Стрийського відділення інспекції Держенергонагляду у Львівській області ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» з наступного дня після звільнення, а саме з 17.12.15р., стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Частиною 2 ст.235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстроченням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року №348. Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995\~р. №100 з відпоаідача слід стягнути в користь позивача середній заробітку за час вимушеного прогулу, який становить 106070,20 грн. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, а також вимоги п.п.3,5,9,13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, з відповідача слід стягнути в користь позивача 10000 грн. моральної шкоди. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 79, 80, 88 ЦПК України з відповідача слід в користь держави судовий збір: в сумі 1378 гривень (за вимоги майного характеру) та 1378 гривень (за вимоги не майнового характеру), а всього разом 2756 (дві тисячі сімсот пятдесять шість) гривень.

Outcome: approved