Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про виселення з квартири [PERSON]. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2001 року. В вищевказаній квартирі прописана вона та її доньки [PERSON] та [PERSON]. З 2008 року в квартирі став мешкати відповідач [PERSON], який був її цивільним чоловіком, однак спільне життя з ним не склалося. В зв'язку з чим, вона просила неодноразово відповідача звільнити квартиру, однак він на вимоги позивача не реагує. [PERSON] не є власниками цієї нерухомості, займає спірне приміщення самоправно. Просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого приміщення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, та в якій позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день слухання справи. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду надана заява, в якій позовні вимоги підтримала та просить суд слухати справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 06.10.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої селидівської державної нотаріальної контори, [PERSON] купила ? частку будинку з надвірними спорудами та господарськими побудовами [ADDRESS] Згідно свідоцтва про одруження серії -[NUMBER] від 21.06.2002 року, виданого виконкомом Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області, [PERSON] та [PERSON], зареєстрували шлюб 21.06.2002 року, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Згідно домової книги в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та її доньки [PERSON] та [PERSON] Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його праве хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст.319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Стаття 155 ЖК України передбачає гарантії прав громадян, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), жилі будинки (квартири) , що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки спірна квартира належить позивачу на праві власності, відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), добровільно квартиру не звільняє, перешкоджає позивачу користуватися спірним майном, то є усі правові підстави для задоволення позову щодо виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого приміщення. Таким чином, сукупність досліджених судом доказів у достатній мірі підтверджує той факт, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved