Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до наказу №325 від 25.08.1993 року його було прийнято відповідачем на роботу з 25.08.1993 року електромонтером по ремонту електроустаткування, що підтверджуються копією трудової книжки. Наказом №76-ос від 29.05.2017 року його з 29.05.2017 року звільнено із займаної посади на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані, що також підтверджується копією трудової книжки та копією наказу. В грудні 2017 року колеги по роботі повідомили позивача,що під час перевірки кадрової роботи відповідача було виявлено, що наказ про його звільнення видано начальником депо Скиданом під час перебування його на лікарняному. Видання наказу № 76-ос від 29.05.2017 року про своє звільнення вважає незаконним, оскільки законодавством про працю не передбачено можливості продовження виконання керівником підприємства посадових обов`язків у період тимчасової непрацездатності. За час вимушеного прогулу в період з 30.05.2017 року по день звернення до суду 16.01.2018 року з врахуванням 155 робочих днів, позивач просить стягнути на його користь середній заробіток в розмірі 47256.40 грн. (304.88грнх155 днів) Враховуючи , що з 18.07.2017 року по 20.12.2017 року позивач отримував допомогу по безробіттю, вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню на суму отриманої допомоги по безробіттю (47256.04грн-2246.19) і стягненню з відповідача підлягає 45 010,21грн. В подальшому позивач звернувся до суду із уточненнями до позову, згідно яких просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 30.05.2017 року по день постановлення судового рішення, а саме - 152 135 гривень, а також витрати на правову допомогу у сумі 1000 гривень. Крім того, позивач зазначив, що він пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду в зв`язку з тим, що йому по теперішній час достовірно не відомі обставини видання наказу про його звільнення, тому причину пропуску строку звернення до суду вважає поважною та просить поновити цей строк. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши всі обставини справи суд приходить до наступних висновків. Згідно трудової книжки [PERSON] , відповідно до наказу №325 від 25.08.1993 року його було прийнято відповідачем на роботу з 25.08.1993 року електромонтером по ремонту електроустаткування, (а.с. 4 -6). Відповідно до наказу №76-ос від 29.05.2017 року та відповідного наказу (розпорядження) № 76- ос від 29.05.2017р., [PERSON] 29.05.2017 року було звільнено із займаної посади на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані, що також підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9). З рапорту [PERSON] від 18.05.2017р. на ім`я начальника Локомотивного депо м. Волноваха [PERSON] , вбачається, що [PERSON] було відсторонено від роботи 18.05.2017р.о 16:30г. через знаходження у нетверезому стані, запах алкоголю з ротової порожнини (а.с. 60). Згідно акту від 18.05.2017р., складеного ТЧГ [PERSON] , [PERSON] 18.05.2017р. знаходився на робочому місці у нетверезому стані (а.с. 61). З доповідної записки від 18.05.2017р. вбачається, що 18.05.2017р. о 17:00г. медпрацівником [PERSON] було проведено огляд [PERSON] на стан алкогольного сп`яніння. Згідно проведеного огляду, проба на наявність алкоголю є позитивною, зміст алкоголю дорівнює 2,4 % (а.с. 63). З акту від 18.05.2007р. , складеного комісією у складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що 18.05.2017р. о 17:00г. було проведено огляд [PERSON] на стан алкогольного сп`яніння. Згідно проведеного за допомогою приладу Алконт огляду, проба на наявність алкоголю є позитивною, зміст алкоголю дорівнює 2,4 %. Крім того, в акті зазначено, що [PERSON] згоден з висновками огляду, про що свідчить його підпис у акті огляду (а.с. 64). Проте, зазначений факт не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки у усіх наданих суду доказах (у тому числі, у вищевказаному акті від 18.05.2017р.), відсутній підпис [PERSON] .. 19.05.2017р. комісія у складі : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] звернулась до профкому Волноваського депо із клопотанням за № 02/432 про надання згоди на звільнення [PERSON] за ст.. 40 п.7 КЗпП України за появу на робочому місці у нетверезому стані ( а.с. 65). Згідно виписки з протоколу №15 від 26.05.2017р. засідання профспілкового комітету СП Волноваського локомотивного депо, комісія у складі 8 осіб постановила надати згоду на звільнення [PERSON] за ст.. 40 п.7 КЗпП України за появу на робочому місці у нетверезому стані, оскільки більшість присутніх проголосувала за звільнення («за» - 4 особи, «проти» - 0 осіб, « утрималось» - 4 особи ) (а.с. 66). Згідно наказу № 426 від 26.05.2017р., [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - звільнено за ст.. 40 п.7 КЗпП України за появу на робочому місці у нетверезому стані. Від ознайомлення з вищевказаним наказом [PERSON] відмовився, про що було складено відповідний акт від 26.05.2017р. (а.с. 70). Згідно характеристики на [PERSON] , наданої начальником структурного підрозділу «Волноваське локомотивне депо» [PERSON] , « [PERSON] працював у Волноваському локомотивному депо з 25.08.1993р. по 29.05.2017р.; працював на посадах електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, майстра гаражу, бригадира підприємств залізничного транспорту 6 розряду гаражу, слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 4 розряду. За час роботи в депо проявив себе як сумлінний працівник. Доручену роботу виконував без зауважень. На протязі 2016-2017р.р. неодноразово був помічений на роботі в нетверезому стані…(а.с. 29). Як вбачається із довідки про доходи від 12.01.2018 року, розмір середньоденного заробітку [PERSON] становить 304,88 грн. (5 908, 21грн + 6 896, 08грн : 42 робочих дні) (а.с. 16). З 18.07.2017 року по 20.12.2017 року [PERSON] отримував допомогу по безробіттю у сумі 2 246, 19 грн. (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до положень ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідно до висновку Верховного Суду України по справі N 6-2801цс15 від 19.10.2016 року зазначено, що відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. З досліджених у судовому засіданні доказів та пояснень, наданих у судовому засіданні безпосередньо позивачем [PERSON] вбачається, що [PERSON] не було запропоновано надати письмові пояснення. Письмові пояснення [PERSON] відсутні. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Як вбачається з матеріалів справи, письмові пояснення щодо порушення [PERSON] трудової дисципліни не відбиралися, систематичність знаходження [PERSON] на робочому місті у нетверезому стані нічим не підтверджено. Крім того, доповідна записка начальника щодо порушення [PERSON] трудової дисципліни також відсутня. Розірвання трудового договору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є мірою дисциплінарного стягнення. А отже, при звільненні слід ураховувати вимоги, передбачені КЗпП України для застосування дисциплінарних стягнень (ст. 147 - 152 КЗпП України ). Як роз`яснено в п.п. 22-25 постанови Пленуму Верхового Суду України N 9 від 06.11.92 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. З дослідженої у судовому засіданні характеристики на [PERSON] вбачається, що [PERSON] працював у Волноваському локомотивному депо з 25.08.1993р. по 29.05.2017р.; за час роботи в депо проявив себе як сумлінний працівник. Доручену роботу виконував без зауважень. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] раніше не мав дисциплінарних стягнень. Згідно вимог чинного законодавства, зокрема - ст. 43 КЗпП України, прийнявши рішення звільнити працівника на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний серед іншого отримати згоду профспілкового органу на звільнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зі змісту п.7.10 Статуту Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України вбачається, що профспілкові збори вважаються правомочними, якщо в них бере участь більше ніж половина працюючих членів профспілкової організації. Згідно вимог п. 7.13. вказаного Статуту, «рішення профспілкових зборів, конференції, з`їзду, засідань виборних профспілкових органів та їх президій вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало, більше ніж половина відповідно членів профспілки, делегатів, членів виборного органу, за наявності кворуму». Як вбачається з виписки з протоколу №15 від 26.05.2017р. засідання профспілкового комітету СП Волноваського локомотивного депо, комісія у складі 8 осіб постановила надати згоду на звільнення [PERSON] за ст.. 40 п.7 КЗпП України за появу на робочому місці у нетверезому стані, оскільки більшість присутніх проголосувала за звільнення ( «за» - 4 особи, «проти» - 0 осіб, « утрималось» - 4 особи ). Згідно визначення Академічного тлумачного словника , яке повністю узгоджується з діючим законодавством України, « більшість - - велика частина чого-небудь, або кількісне переважання прихильників якоїсь ідеї чи рішення над їхніми противниками. Вважається найпершою засадою демократичного способу прийняття спільних рішень. Зазвичай більшість означає кількісну перевагу однієї частини над іншою. Для прийняття рішення шляхом голосування, зазвичай може бути досить абсолютної більшості ( коли на користь якогось рішення віддали свої голоси 50% голосуючих плюс ще хоча б один голос) засідаючих або голосуючих, звичайно за умови, що, число засідаючих перевищує встановлений кворум». З урахуванням вищевикладеного, результат голосування згідно якого «за» надання згоди на звільнення проголосувало - 4 особи, «проти» - 0 осіб, « утрималось» - 4 особи не може вважатися таким, що прийнято більшістю голосів та, як наслідок, унеможливлює відповідне правове значення такого голосування. Дотримання порядку та процедури голосування при прийняття рішення про надання згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення є беззаперечною умовою дійсності наданої згоди, оскільки відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Варто зазначити, що згідно вимог діючого законодавства, згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, а також якщо не додержані вимоги порядку прийняття рішення, коли на користь якогось рішення віддали свої голоси 50% голосуючих плюс ще хоча б один голос . За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, слід зауважити, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається із довідки про доходи від 12.01.2018 року, розмір середньоденного заробітку [PERSON] становить 304,88 грн. (5 908, 21грн + 6 896, 08грн : 42 робочих дні) (а.с. 16). Судом визначено, що період затримки фактичного розрахунку по заробітній платі із позивачем, за час затримки розрахунку за період з 30.05.2017 року по 23.04.2019 року, складає 499 робочих днів ( травень 2017 року 17 днів, червень 2017 року 20 днів, липень 2017 року 21 день, серпень 2017 року 22 дні, вересень 2017 року 21 день, жовтень 2017 року 21 день, листопад 2017 року 22 дні, грудень 2017 року 20 днів, січень 2018 року 21 день, лютий 2018 року 20 днів, березень 2018 року 21 день, квітень 2018р. 19 днів, травень 2018 року 21 день, червень 2018 року 20 днів, липень 2018 року 22 дні, серпень 2018 року 22 дні, вересень 2018 року 20 днів, жовтень 2018 року 22 дні , листопад 2018 року 22 дні, грудень 2018 року 20 днів, січень 2019 року 21 день, лютий 2019 року 20 днів, березень 2019 року 20 днів, квітень 2019р. ( з 01.04.2019р. по 23.04.2019р.) - 17 днів. ) Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, з відрахуванням виплати допомоги по безробіттю з 18.07.2017 року по 20.12.2017 року, отриманої [PERSON] у сумі 2 246, 19 грн., складає 152135 (сто п`ятдесят дві тисячі сто тридцять п`ять) грн.( 304,88 грн. Х 499 робочих днів). Таким чином, сума заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача становить 152135 (сто п`ятдесят дві тисячі сто тридцять п`ять) грн. за 499 днів, а саме за період з 30.05.2017 року по 23.04.2019 року. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем [PERSON] на правову допомогу у сумі 1000 (одна тисяча) гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved