Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], визнання над [PERSON] опіки та призначити опікуном позивача та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що відповідачка покинувши дитину у листопаді 2015 року, не цікавиться ним, не надає матеріальної допомоги на її утримання. Батько дитини у свідоцтві про народження зазначений зі слів матері. Проте біологічним батьком [PERSON] є син позивача [PERSON], який помер [INFO]. З цих підстав, з метою захисту інтересів дитини, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила. Не надав відзив на позовну заяву у строк, вказаний в ухвалі про відкриття провадження. Відповідач була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України ( а.с.47). Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у заочному порядку. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Заслухавши сторони, з'ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд приходить до такого висновку. Із свідоцтва про народження (а.с. 9) вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ( а.с.50) державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. [PERSON] та [PERSON] взяті на облік внутрішньо переміщених осіб ( а.с. 8,10). З довідки про склад сім'ї вбачається, що дитина проживає разом з позивачем та його дружиною у с. Глинськ. Відповідно до акту складеного сусідами позивача, [PERSON] з листопада 2015 року не проживає разом з дитиною, місце її проживання не відоме.( а.с.13,17). Відповідно до характеристики наданої директором КЗ «Глинське НВО», [PERSON] навчається у школі з першого класу. Дідусь та бабуся приділяють велику увагу вихованню та навчанню дитини. ( а.с. 16). З довідок-характеристик, виданих сільським головою с. Глинськ вбачається, що [PERSON] та його дружина [PERSON] характеризуються позитивно, приділяють увагу спілкуванню, вихованню дитини. Захищають та забезпечують його інтереси.( а.с.14-15 ). Відповідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] орган опіки та піклування Світловодського міськвиконкому вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], 09.10.2009 року. Призначити над дитиною опікуном [PERSON] ( а.с.63). За час розгляду справи позивач пройшов навчання, що підтвердила представник третьої особи в судовому засіданні. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що відповідно до п. 2, ч.1, ст. 164 СК України є підставою позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Частиною 4 ст. 63 ЦК України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, [PERSON] зарекомендував себе з позитивної строни, відповідно до акту обстеження умов проживання дитина проживає в добрих умовах. Тому призначення [PERSON] опікуном над неповнолітнім [PERSON] буде відповідати інтересам дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В даному випадку норми закону передбачають обов'язковість батьків утримувати свою неповнолітню дитину. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання. Відповідно до ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. Судовий збір розподіляється відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі, ст.ст. 150, 164, ч.1 п.2, 166 , 180, 182, 191, 192, Сімейного Кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції з прав дитини,

Outcome: approved