Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просила визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] порядку в порядку спадкування за заповітом від після [PERSON], померлої [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що її батьку, [PERSON], на праві особистої власності в цілому належало домоволодіння [ADDRESS]. Зазначене домоволодіння було побудоване ним на земельній ділянці площею 402 кв.м., яка була виділена йому на підставі Рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящихміста Дніпропетровська№ 698/38 від 01.12.1959 року«Щодо виділення земельної ділянки по [ADDRESS]» та відповідно до Акту від 28.12.1959 року була відведена в натурі, після чого ним 23.01.1960 року ним було отримано довідку про землекористування. Воно належало [PERSON] на підставі «Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 19.01.1960 року». Відповідно до довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 25.02.2014 року на теперішній час вищезазначене домоволодіння має адресу - [ADDRESS], (колишня адреса - [ADDRESS]). [INFO] її батько, [PERSON], помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складалася вищезазначеного домоволодіння. За життя останній залишив на ім'я своєї дружини, [PERSON], заповіт, за яким заповів їй все своє майно. Мати позивача, [PERSON], була зареєстрована та проживала в вищезазначеному будинку разом зі своїм чоловіком на день його смерті. Тому, вона спадщину після свого чоловіка прийняла, адже вступила в фактичне володіння спадковим майном. Дана обставина підтверджується довідкою голови квартального комітету від 14.02.2014 року. [INFO] [PERSON] померла. Єдиною спадкоємицею після її смерті є її донька- позивач по справі. Ще за життя [PERSON] 30.08.2004 року залишила заповіт, яким вона все своє майно на випадок своєї смерті заповіла своїй доньці, [PERSON]. Позивач як єдина спадкоємиця за заповітом після смерті своєї матері, [PERSON], прийняла спадщину на вказане домоволодіння шляхом подачі до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщиниу передбачений ст. 1270 ЦК України строк. Але коли позивач звернулась для оформлення своїх спадкових прав до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної, то їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після [PERSON], з тією мотивацією, що в неї відсутні докази належності її матері спадкового майна, адже [PERSON] за життя не встигла отримати та зареєструвати право власності на вищезазначене домоволодіння, після смерті свого чоловіка, [PERSON]. Після цього вона вимушена була звернутись до суду з зазначеним позовом. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі., не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, у зв'язку з чим, судом ухвалено про заочний розгляд справи відповідно до ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], на підставі «Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 19.01.1960 року» на праві особистої власності в цілому належало домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 25.02.2014 року на теперішній час вищезазначене домоволодіння має адресу - [ADDRESS].Зазначене домоволодіння було побудоване ним на земельній ділянці площею 402 кв.м., яка була виділена йому на підставі Рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих міста Дніпропетровська № 698/38 від 01.12.1959 року «Щодо виділення земельної ділянки по [ADDRESS]» та відповідно до Акту від 28.12.1959 року була відведена в натурі, після чого ним 23.01.1960 року ним було отримано довідку про землекористування. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР (яка була чинна до 13.12.1995 року), містила в собі «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» п.3 якого включав«Договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 р. "Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх" (ЗП УРСР, 1944 р., ст. 6).» Відповідно до роз'яснень ВССУ, наданих в п. 3.1 Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно технічного паспорту від 23.04.2014 року вищезазначене домоволодіння та всі будівлі і споруди збудовані спадкодавцем до 05.08.1992 року. та складаються з: з житлового будинку літ. А, загальною площею 38,7 кв.м. та житловою площею 31,3 кв.м., що складається з: - приміщення 1 - кухні площею 7,4 кв.м., - приміщення 2 - житлова кімната площею 16,5 кв.м., - приміщення 3 - житлова кімната площею 14,8 кв.м., а також наступних господарських будівель і споруд: - прибудови літ. а-1 площею 9,9 кв.м., - ганку літ. а площею 2,9 кв.м., - літної кухні літ. Б площею 24,2 кв.м., - літної кухні літ.б площею 12,6 кв.м., - ганку літ.б-1 площею 0,8 кв.м., - сараю літ.В площею 8,4 кв.м., - сараю літ.Г площею 15,1 кв.м., - вбиральні літ.Д площею 1,1 кв.м., - душа літ.Е площею 0,8 кв.м., - № 1-9, І-ІІІ - споруди, вимощення, Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року за № 868 зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 337 від 13.08.2014 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», було затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 49 зазначеного Порядку: «Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна». За вимогами ст. 54, 58, 59 ЦК Української РСР 1922 року, що були чинними на момент укладання вищезазначеного Договору передбачено, що предмет приватної власності можуть становити будівлі, власники яких мають право володіти, користуватись, розпоряджатись ними та вимагати усунення всяких порушень їх прав. Указом Президії Верховної ради СРСР «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» від 26.08.1948 року передбачено право кожного громадянина збудувати для себе на праві приватної власності жилий будинок з відведенням йому у безстрокове користування земельної ділянки. Постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указом Президії Верховної ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» від 26.08.1948 року передбачено, що збудовані на відведених земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] був належним власником вищезазначеного домоволодіння, адже він збудував для себе на праві приватної власності жилий будинок на відведеній йому для цього у безстрокове користування земельній ділянці. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене домоволодіння. За життя останній залишив на ім'я своєї дружини, [PERSON], заповіт, яким заповів їй все своє майно. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно зі ст. 561 ЦК УРСР строк для отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину в часі не обмежувався. [PERSON], була зареєстрована та проживала разом зі своїм чоловіком на день його смерті. Дана обставина підтверджується довідкою голови квартального комітету від 14.02.2014 року. Тому вона фактично вступила в володіння спадковим майном, чим відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК України прийняла спадщину після свого чоловіка. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тому, згідно чинного на той час законодавства, [PERSON] стала власницею вищезазначеного домоволодіння після смерті її чоловіка в незалежності від реєстрації за нею права власності на домоволодіння. [INFO] [PERSON] померла. Єдиною спадкоємицею після неї є її донька, [PERSON], на ім'я якої [PERSON] 30.08.2004 року залишила заповіт на все своє майно. Протягом строку, встановленогоч.1 ст. 1270 ЦК України, позивач звернулася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї матері, чим спадщину прийняла. У зв'язку з тим, що [PERSON] за життя не встигла отримати та зареєструвати право власності на вищезазначене домоволодіння, після смерті свого чоловіка, [PERSON], позивачу 15.04.2014 року державним нотаріусом позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене домоволодіння. Згідно довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 25.02.2014 року станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості щодо реєстрації права власності на домоволодіння по [ADDRESS], (колишня адреса - [ADDRESS]). Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті, тому позивач не може зареєструвати право власності на вищезазначене домоволодіння за померлою особою, щоб оформити свідоцтво про право на спадщину в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це справо оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності, коли відсутня можливість його відновлення. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що у позасудовому порядку вирішити спір не представляється можливим, суд вважає за необхідне визнати за позивачем, [PERSON], право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла [INFO]. Враховуючи, що вина відповідача в порушенні права позивача відсутня, судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: approved