Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила поділити майно набуте за час шлюбу між нею та [PERSON], та визнати за позивачкою право особистої приватної власності на житловий будинок № 57 по вул. Симфонічній в м. Запоріжжя. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 07.07.1989 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб відділом РАГС Ленінського РУЮ м. Запоріжжя. В період шлюбу позивачем за особисті кошти було придбано 02.11.1998 року житловий будинок № 57 по вул. Симфонічній в м. Запоріжжі, право власності на який було зареєстровано на імя позивача. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2005 року по справі № 2-3847/05, розірвано шлюб між сторонами по справі. 19.04.2007 року було зареєстровано розірвання шлюбу Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Розпорядитися будинком позивач не може, тому як нотаріус вимагає від позивачки обовязкову письмову згоду відповідача або рішення суду, що спірний житловий будинок є особистою власністю позивача. Саме з цих підстав позивач просила задовольнити її позов. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не зявились, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, наполягали на задоволенні позову. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не зявився, в звязку з чим на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних у матеріалах справи. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 07.07.1989 року між сторонами було зареєстровано шлюб відділом РАГС Ленінського РУЮ м. Запоріжжя. В шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO], яка на час розгляду справи є повнолітньою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2005 року по справі № 2-3847/05, розірвано шлюб між сторонами по справі. 19.04.2007 року було зареєстровано розірвання шлюбу Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 92, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 029178 від 19.04.2007 року. За час шлюбу позивачем 02.11.1998 року за 7 546,00 грн. було придбано житловий будинок № 57 по вул. Симфонічній в м. Запоріжжі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.11.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4068. Право власності на житловий будинок зареєстровано на імя позивача, що підтверджується реєстраційним посвідченням ЗМ БТІ від 03.11.1998 року за р№ 14134. Згідно договору купівлі-продажу № 843/2022 від 02.11.1998 року, зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Строй-Інвест», того ж дня, перед укладанням вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачкою за 12\~005,00 грн. було продано, належні їй на праві власності 3/5 частин квартири [ADDRESS]. Згідно п. 2 Договору купівлі-продажу № 843/2022 від 02.11.1998 року, відчужуванні 3/5 частини квартири належали позивачці на праві особистої власності на підставі Свідоцтва № 398 про право власності на житло, виданого Жовтневою районною адміністрацією 23.10.1998 року, зареєстрованого Запорізьким міжміським Бюро технічної інвентаризації 30.10.1998 року, в реєстраційній книзі № 248 під р№ 36853. Судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 12\~005,00 грн., отримані позивачкою [PERSON] від продажу належних їй 3/5 частин квартири [ADDRESS], набутих в наслідок приватизації, відповідно до змісту ст.57 СК України є її особистою приватною власністю й ці ж грошові кошти того ж дня пішли на придбання спірного житлового будинку № 57 по вул. Симфонічній в м. Запоріжжі. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. Згідно\~ст.60 Сімейного кодексу України\~,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 3\~статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка або дружини є майно, набуте ним/нею до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні. За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року, справа № 6-2333цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має бути обовязковою у застосування відповідної правової норми, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року, справа № 6-2641цс15, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Розпорядитися будинком позивач не може, тому як нотаріус вимагає від позивачки обовязкову письмову згоду відповідача або рішення суду, що спірний житловий будинок є особистою власністю позивача, що підтверджується відповідями на звернення представника позивача [PERSON] територіального управління юстиції у Запорізькій області від 26.05.2017 року за вих. № Д-588/05.17/09-35 та Міністерства юстиції України від 08.06.2017 року за вих. № 21784/Д-13224/8. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності зі ст.41 Конституції України,\~\~кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved