Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, яким просить шлюб між нею та відповідачем розірвати. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1984 року. Протягом останніх декількох років стосунки між ними погіршились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки та конфлікти, що призвело до погіршення відносин та розладу в сім"ї. Відповідач зловживав алкоголем, що приводило до його агресивної поведінки по відношенню до неї. Вже тривалий час, а саме з 2010 року кожен з подружжя живе окремим життям, своїми інтересами і не намагається перейматися проблемами іншого. Сімейне життя не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. Вважає, що сім"я розпалась остаточно і не може бути збережена. Прізвище після розірвання шлюбу бажає залишити без змін. Позивачка [PERSON] , та її представник, яка діє на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги, [PERSON] у підготовче засідання не з`явились, від них до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи про розірвання шлюбу за його відсутності, із доводами позову погоджується, проти розірвання шлюбу не заперечує. Строку на примирення не потребує. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, викладені ними у заявах, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1984 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 17 листопада 1984 року виконкомом Кузнецовської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, актовий запис № 09. За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ч.1 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із доводів позову вбачається, що шлюбні відносини між сторонами не підтримуються з 2010 року та припинені з причини відсутності взаєморозуміння з приводу питань сімейного життя та різні погляд на обов`язки подружжя. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, заперечує проти строку на примирення; відповідач позов визнає, з його доводами погоджується, строку для примирення не потребує. Враховуючи наведене, а також положення ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, за якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд дійшов висновку, що між сторонами склались взаємини, за яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить принципу його добровільності та інтересам сторін. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач зазначила про своє бажання залишити прізвище без змін. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Дана норма права кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З доданої до позову квитанції вбачається, що позивачем за подання даного позову був сплачений судовий збір у розмірі 768,40 гривень. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано заяву про визнання позову. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% понесеного позивачем судового збору, що становить 384,20 гривень. Решта сплаченого позивачем судового збору (50%), що становить 384,20 гривень, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: approved