Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 25 квітня 2016 року в сумі 109 932,74 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 квітня 2016 року [PERSON] позичив у позивача валютні цінності у сумі 50 000,00 доларів США, про що між ними була складена розписка від 25.04.2016. За вказаною розпискою відповідач зобов`язався повернути позичені кошти в сумі 50 000,00 доларів США, не пізніше 01.04.2017. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, однак відповідач борг не повертає. Відповідач не виконав свої зобов`язання в повному обсязі та не повернув суму боргу у строк, який визначений у розписці. 01.05.2018 відповідач звернувся до позивача із проханням позичити ще 55 000,00 доларів США, у цей же день на підставі укладеного договору позики позичав передав відповідачу вказані кошти, про що відповідач власноручно написав розписку та пообіцяв повернути борг до 31.12.2019. Після неодноразового звернення позивача до відповідача гроші останній не повертає. З огляду на те, що кошти за розпискою відповідач повинен був повернути в строк до 01.04.2017 та до 31.12.2019 відповідно до розписок, то з цього часу відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої законом. Позивачем наведено розрахунок заборгованості, згідно якого загальна сума боргу складає 105 000,00 доларів США, сума процентів за користування відповідачем позикою за період з 01.04.2017-03.03.2020 складає 4 932,04 доларів США (за договором позики від 25.04.2016) та з 01.01.2020-03.03.2020 складає 543,70 доларів США (за договором позики від 01.05.2018), що в загальному складає 109 932,74 доларів США. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.04.2021 підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, якою підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, дійсність договору позики не оскаржив. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, у відсутність сторін, проти чого позивач не заперечує. Згідно ч. 2ст.43 ЦПК України, відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. У зв`язку з неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 25 квітня 2016 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] ), що проживає за адресою: [ADDRESS] , отримав у позивача [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] ) у позику гроші в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США та зобов`язався повернути до 01 квітня 2017 року. 01 травня 2018 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] ), що проживає за адресою: [ADDRESS] , отримав у позивача [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] ) у позику гроші в сумі 55 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США та зобов`язався повернути до 31 грудня 2019 року. Факт отримання коштів підтверджується власноручно складеними відповідачем розписками. У розписках міститься підпис [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] ). У відповідності зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що зазначені розписки є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договорів позики в указаній в ній сумі. Вони підтверджують як їх укладення, так і умови договорів, суму позики, дату отримання коштів у позику, зобов`язання та розмір суми, що підлягає поверненню у визначену в ній дату, а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписки також підтверджують право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. Зазначені розписки містить час отримання коштів, суми отриманих коштів та строк повернення. Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1ст. 530 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання за договорами позики від 25.04.2016 та 01.05.2018. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), суд, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Встановивши наявність складених відповідачем розписок про отримання в борг у позивача коштів, що було обумовлено сторонами у розписках, підписано власноручно відповідачем, факт неповернення цих коштів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позики (розписками) суми боргу у розмірі 105 000,00 доларів США. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Як передбачає ч.1ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, на момент звернення до суду, заборгованість за договорами позики відповідача перед позивачем складає 50 000 дол. США - за договором від 25.04.2016 та 55 000 дол. США - за договором від 01.05.2018. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 50 000 доларів США, за розпискою від 25.04.2016, та 55 000 доларів США, за розпискою від 01.05.2018. Крім суми основного боргу позивач просить суд також стягнути на його користь 3% річних за період користування відповідачем грошовими коштами. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розписок доданих до позовної заяви на підтвердження вимог позивача, розмір відсотків сторонами не встановлено. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за розпискою від 25.04.2016 за період з 01.04.2017 по 03.03.2020 в сумі 4 389,04 доларів США та за розпискою від 01.05.2018 за період з 01.01.2020 по 03.03.2020 в сумі 543,70 доларів США. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 3% річних за розпискою від 25.04.2016 за період з 01.04.2017 по 03.03.2020 в сумі 4 389,04 доларів США та за розпискою від 01.05.2018 за період з 01.01.2020 по 03.03.2020 в сумі 543,70 доларів США. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. (ч. 2ст. 1048 ЦК України). Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних за договором позики, підлягають задоволенню повністю. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 10 510 грн. 00 коп., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 10 510,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved