Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, та відповідно до заяви про зміну предмету та збільшення позовних вимог просив суд: усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення [PERSON]. [PERSON]. [PERSON], [PERSON]. [PERSON] з квартири [ADDRESS] та належить на праві власності публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України»; усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном АТ «Ощадбанк» шляхом вселення Публічного акціонерного товариство «Державний ощадний банк України» до квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 грудня 2007 року між AT «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №2449 (надалі - кредитний договір). Відповідно до умов п. 1.1 кредитного договору Позивач надає, а Відповідач отримує кредит в розмірі 2 488 000.00 (два мільйони чотириста вісімдесят вісім тисяч гривень 00 копійок), зі сплатою 16.5% річних за користування кредитними коштами. У відповідності до п. 1.5 кредитного договору, сторони погодили, що загальний термін користування кредитом складає 10 (десять ) років, при цьому, дата остаточного погашення Кредиту не пізніше 2017р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 грудня 2007 року між Позивачем та [PERSON], (майновий поручитель) укладено Іпотечний договір №5513, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №734 та передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру номер [ADDRESS]. У зв'язку з виникненням заборгованості у [PERSON] перед Позивачем. Банк звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки до майнового поручителя - [PERSON]. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2011р. (з врахуванням ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2012р.) у справі 2-892/11 позов AT «Ощадбанк» задоволено в повному обсязі, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на чотирьохкімнатну квартиру номер [ADDRESS], яка є власністю [PERSON], в рахунок погашення перед AT «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором, яка станом на 14 жовтня року становила 3 374 941,54 грн. шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в порядку виконання рішення суду у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Встановити початкову вартість предмета іпотеки для подальшої реалізації з прилюдних торгів у розмірі 2 380 900,00 грн. На виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва та від 13.07.2011 р. та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2012р. у справі №2-892/11, 26.07.2012р. Шевченківським судом м. Києва видано виконавчі листи. Після відкриття виконавчого проводження по примусовому виконанню вищевказаного рішення від 11.08.2014 року проведено повторні прилюдні (електронні) торги, які за відсутності зареєстрованих учасників було визнано такими, що не відбулись (в рамках виконання рішення у справі №2-892/11). Після чого Банк придбав квартиру згідно Протоколу №10 від 11.08.2014 року про придбання предмета іпотеки в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку», який видано Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, і Актом № 473/7 від 11.09.2014 роя реалізацію предмета іпотеки, який видано Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. На підставі виданого Акту № 473/7 від 11.09.2014 року про реалізацію предмета іпотеки, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко A.B. було видано Свідоцтво від 16.09.2014 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 1386. Даним Свідоцтвом приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сидоренко A.B. посвідчив, що Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» належить на праві власності майно, що складається з чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 79.10 (сімдесят дев'ять цілих десять сотих) кв. м. житловою площею 60,00 (шістдесят) кв. м. із всіма невід'ємними її приналежностями, вартістю 2 380 900.00 (два мільйони триста вісімдесят тисяч дев'ятсот) гривень, що передано Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», оскільки торги не відбулися і стягувач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON]. За рахунок вартості майна (2 380 900.00 грн.), на яке за Банком було визнано право власності, було частково погашено вимоги банку. Отже, починаючи з 16.09.2014р. власником квартири [ADDRESS] є AT «Ощадбанк». Таким чином, Відповідачі на даний час займать приміщення самоправно без будь - яких законних підстав, а отже порушують право власності AT «Ощадбанк». Також позивач зазначає, що відповідачі продовжують проживати у квартирі, при цьому, як жильці, не несуть витрат на її ремонт і утримання та не здійснюють інші обов'язкові платежі. Так, користуючись приміщенням, жильці не сплачують комунальні та інші необхідні платежі доказом чого є квитанція ПАТ «Київенерго», яка свідчить, що заборгованість за послугу централізоване опалення в червні 2017р. становить 12 027,26 грн., також згідно квитанції ЖЕО 105 заборгованість по утриманню будинків та прибудинкових територій становить 19 773 ,88 грн. Такі дії наносять Банку (як власнику житла) матеріальної шкоди, у звязку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, свого відзиву на позовну заяву не надали. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між AT «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №2449 (надалі - кредитний договір). Відповідно до умов п. 1.1 кредитного договору Позивач надає, а Відповідач отримує кредит в розмірі 2 488 000.00 (два мільйони чотириста вісімдесят вісім тисяч гривень 00 копійок), зі сплатою 16.5% річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 грудня 2007 року між Позивачем та [PERSON] укладено Іпотечний договір №5513, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №734 та передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру номер [ADDRESS]. У зв'язку з виникненням заборгованості у [PERSON] перед Позивачем. Банк звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки до майнового поручителя - [PERSON]. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2011р. (з врахуванням ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2012р.) у справі 2-892/11 позов AT «Ощадбанк» задоволено в повному обсязі, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на чотирьохкімнатну квартиру номер [ADDRESS], яка є власністю [PERSON], в рахунок погашення перед AT «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором, яка станом на 14 жовтня року становила 3 374 941,54 грн. шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в порядку виконання рішення суду у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Встановити початкову вартість предмета іпотеки для подальшої реалізації з прилюдних торгів у розмірі 2 380 900,00 грн. На виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва та від 13.07.2011 р. та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2012р. у справі №2-892/11, 26.07.2012р. Шевченківським судом м. Києва видано виконавчі листи. Після відкриття виконавчого проводження по примусовому виконанню вищевказаного рішення від 11.08.2014 року проведено повторні прилюдні (електронні) торги, які за відсутності зареєстрованих учасників було визнано такими, що не відбулись (в рамках виконання рішення у справі №2-892/11). Після чого Банк придбав квартиру згідно Протоколу №10 від 11.08.2014 року про придбання предмета іпотеки в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку», який видано Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, і Актом № 473/7 від 11.09.2014 роя реалізацію предмета іпотеки, який видано Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. На підставі виданого Акту № 473/7 від 11.09.2014 року про реалізацію предмета іпотеки, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко A.B. було видано Свідоцтво від 16.09.2014 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 1386. Даним Свідоцтвом приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сидоренко A.B. посвідчив, що Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» належить на праві власності майно, що складається з чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 79.10 (сімдесят дев'ять цілих десять сотих) кв. м. житловою площею 60,00 (шістдесят) кв. м. із всіма невід'ємними її приналежностями, вартістю 2 380 900.00 (два мільйони триста вісімдесят тисяч дев'ятсот) гривень, що передано Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», оскільки торги не відбулися і стягувач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON]. Позивачем направлялась вимога відповідач про звільнення житлового приміщення, яка була залишена без відповіді. Таким чином, відповідачі на даний час займать приміщення, яке на право власності належить AT «Ощадбанк». З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між новим власником жилого приміщення та колишнім власником і членами його сім'ї. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується. розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно статті 391 ЦК України власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В той же час. ст. 97 Житлового кодексу встановлює, що у разі відмовлення звільнити займане приміщення після припинення договору піднайму піднаймач і члени його сім'ї підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 98 Житлового кодексу визначає, що тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають вселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ст. 99 Житлового кодексу у разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильні зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселенні провадиться без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 Житлового кодексу також визначає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Статтею 156 ЖК У PCP передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те. що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регул різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Отже з втратою права власності на житло власником, втрачають також право на користування члени сім'ї колишнього власника. Такої ж думки притримується Верховний суд України у постанові від 05.11.2014р. прийнята у справі №6-158цс14, в у якій Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що аналіз норм статей 383, 391. 405 ЦК України та статті 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщення може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Крім того. ст. 150 Житлового кодексу встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Однак, проживання в квартирі колишнього власника та членів її родини позбавляє AT «Ощадбанк», як нового власника майна, в повній мірі володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, оскільки [PERSON] не я власником спірної квартири, то і правових підстав використання даного приміщення, в тому числі і для проживання [PERSON] та членів її родини відсутні. Отже, позивач, як власник квартири має право вимагати від відповідачів, які без відповідних правових підстав проживають у належній позивачу квартирі, усунути перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, в тому числі і шляхом виселення. При таких обставинах позивач має право вимагати виселення відповідачів, а відповідачі підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевикладене, позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved