Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача, [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач більше двох років за вказаною адресою не проживає, особисті речі вивезла, не являється членом сім'ї наймача. Позивач у судове засідання не з’явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з’явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 280 ЦПК України. На підставі наявних у справі письмових доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON], є наймачем житлової квартири № 28, що знаходить у будинку № 11 по вул. Полтавська (стара назва Радянська), о підтверджується копією Типового договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 25.01.2005 року, укладеного Гребінківським ККП з позивачем на підставі ордеру №1 від 14.01.2005 року (а.с.09-12). Як вбачається з Довідки про склад сім’ї або зареєстрованих у житловому приміщенні – будинку осіб № 4597 від 18.09.2018 року, виданої Виконавчим комітетом Гребінківської міської ради Полтавської області, в квартирі № 28, що в буд. №11 по вул. Полтавській, що у м. Гребінка Полтавської області зареєстровані: [PERSON], чоловік позивачки; [PERSON], син позивачки; [PERSON], особа, що зареєстрована за даною адресою; [PERSON], онука позивачки; [PERSON], син позивачки (а.с.13). Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Згідно з ч. 1ст. 383 ЦК України та ч. 1 ст. 150 ЖК України, власник квартири має право використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем укладались будь-які договори щодо користування відповідачем цією квартирою. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України зобов’язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її законного представника, та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Окрім цього, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, рішення ЄСПЛ справ «[PERSON] проти України» (Заява № 35041/05) від 21.12.2010 року право приватної власності є непорушним. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов'язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об'єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі, коли потенційне порушення пов'язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право позивача [PERSON] підлягає судовому захисту. На підставі викладеного і

Outcome: approved