Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] з [PERSON] померлою [INFO] однією сім`єю понад п`ять років, а саме з 1993 року до [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженцем м. Харків, ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на земельну ділянку площею 7,92 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Печенізької селищної ради призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 15.08.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради №22 від 14.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №357 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина яка складається із земельної ділянки площею 7,92 га в межах згідно з планом яка розташована на території Печенізької селищної ради призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого 15.08.2001 року. У передбаченому законом порядку [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки проживавав з нею однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, та є спадкоємцем за законом четвертої черги, у той час як інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. В позасудовому порядку оформити спадкові права позивач не має можливості у зв`язку з відсутністю документального підтвердження проживання однією сім`єю понад п`ять років із спадкодавцем, а тому змушений звернутися до суду. Позивач та його представник в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримали повністю та просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Печенізької селищної ради Харківської області, в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду подав заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності їх представника і винести рішення відповідно до чинного законодавства України. Дослідивши надані позивачем письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству, та підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов враховуючи наступне. Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 10). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина яка складається із земельної ділянки площею 7,92 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Печенізької селищної ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого 15.08.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради №22 від 14.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №357 (а.с.11). Звернувшись до\~нотаріуса із\~заявою про\~видачу свідоцтва\~про право\~на спадщину\~позивачу було\~відмовлено у\~його видачі зв`язку з відсутністю документального підтвердження проживання однією сім`єю понад п`ять років із спадкодавцем, а тому позивач змушений звернутися до суду. Відповідно до положень ч. 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином на підставі викладеного та враховуючи, що позивачу з незалежних від нього причин відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, крім нього на спадщину ніхто не претендує і він бажає її прийняти, суд приходить до висновку, що позивачем обраний належний спосіб захисту власних прав. Відповідно до п. 1 Постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Строк для прийняття спадщини - це строк протягом якого існує суб`єктивне право спадкування, тобто право на прийняття спадщини. Відповідно до п. 5 Перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правовідносини спадкування\~мають триваючий\~характер оскільки\~розділені \~на певні\~етапи,\~а саме відкриття спадщини, її прийняття та оформлення спадкових прав. Враховуючи вищевикладене\~та беручи\~до уваги,\~що після\~смерті [PERSON] спадщину до цього часу ніхто не оформив та на неї ніхто не претендує, строк на її прийняття не закінчився та правовідносини спадкування продовжують існувати, а тому наразі спадкування повинно відбуватися за нормами Цивільного кодексу України. Відповідно змісту ст. ст.\~1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.\~1220\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст.\~1222\~ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За приписами ст.\~1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] за життя не залишила, таким чином спадкування повинно відбуватися за законом. Після смерті [PERSON] спадкоємців першої, другої третьої черг немає. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов`язані спорідненням зі спадкодавцем. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття\~\~спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої\~статті 3 СК\~про те, що сім`ю складають особи, які\~\~спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.\~\~Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент\~\~відкриття спадщини і його необхідно обчислювати\~\~з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої\~\~черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі\~статті 1264 ЦК України\~необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Мати позивача померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.12) та Свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] (а.с.13). За життя [PERSON] подарувала позивачу власний будинок, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 12.11.1993 року (а.с.14). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знає позивача та знав померлу [PERSON] , вони мешкають по сусідству. Фактично з 1993 року після смерті матері позивача до часу смерті [PERSON] позивач проживав з нею однією сім`єю в будинку за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] подарувала позивачу ще у 1993 році. Коли [PERSON] померла, позивач організував її поховання та поминки. Таким чином аналізуючи подані позивачем докази суд приходить до висновку, що Позивач з померлою [PERSON] починаючи з 1993 року до часу її смерті [INFO] були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права, обов`язки та проживали однією сім`єю понад п`ять років. Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Саме постійне проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця проживання спадкодавця за адресою місця проживання спадкоємця. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від\~30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Такими чином [PERSON] у передбаченому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] , з якою проживавав однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, а отже є спадкоємцем за законом четвертої черги, у той час як інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. Згідно ст.\~328\~Цивільного кодексу\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved