Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, обґрунтовуючи свій позов наступним чином. З 1978 року, перебуваючи у шлюбі із відповідачем, вона, [PERSON], була зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. 25 серпня 1987 року рішенням Липовецького районного народного суду у справі 2-187, було розірвано шлюб, у якому вона перебувала з відповідачем у даній справі. З того часу відповідач залишив сім'ю та проживає в житловому будинку за [ADDRESS], власником якого він є з 17.08.1991 року. Після припинення шлюбу з відповідачем вона, [PERSON], залишилась господарювати у будинку за [ADDRESS]. За час проживання у житловому будинку вона, [PERSON], здійснювала повне його облаштування, сплачувала необхідні платежі, здійснювала підключення житлового будинку газифікацією, проводила ремонтні роботи. Рішенням №36 від 28.08.2002 року виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] за гр.. [PERSON], на підставі запису погосподарської книги. Згідно даного рішення нею, [PERSON], було замовлено та виготовлено технічний паспорт на житловий будинок для його газифікації. Рішенням 9 сесії 4 скликання Новоприлуцької сільської ради від 24.09.2004 року, земельна ділянка, площею 0,2500 га, яка розташована по [ADDRESS], передана їй, [PERSON], у власність з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, про що, засвідчує державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯА №393765). Вказане свідчить про те, що протягом значного проміжку часу вона, [PERSON], вільно, відкрито для сторонніх осіб володіє та користується вищевказаним об'єктом нерухомого майна, однак позбавлена можливості ним розпоряджатись, тобто у повній мірі здійснювати свої правомочності, що вказує на порушення її прав зі сторони відповідача, тому просила суд здійснити захист її порушених прав у спосіб шляхом визнання за нею права власності на об'єкт нерухомості за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат [PERSON] позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили його задовольнити у обсязі заявлених вимог. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, в заяві, яку він надав суду, зазначено, що не відмовляється від своєї частки житлового будинку по [ADDRESS]. Причин поважності своєї неявки в судове засідання не зазначив, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у його відсутності до суду не надав. За наведених обставин, суд визнає неявку відповідача неповажною, а відтак не знаходить підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. В порядку ст.180 ЦПК України, судом було допитано свідка [PERSON], яка суду показала, що сторони у справі є її батьками, а тому вона добре пам'ятає, що після розірвання шлюбу, батько їх залишив і до житлового будинку, де вони проживали з матір'ю за адресою: [ADDRESS], він майже не навідувався, будь - яких дій щодо його утримання та облаштування не вживав, придбавши інший будинок у цьому ж селі проживає там з іншою жінкою та її дітьми. Усі витрати по будівництву, облагородженню будинку, капітальні та поточні ремонти несла мати, а тому вони вдома знали, що це будинок їх і відповідач на нього ніколи не претендував. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши обставини справи, давши оцінку усім зібраним у справі доказам в їх сукупності, дійшов висновку про таке. Відповідно до паспортних документів [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 05.11.2001 року), місце проживання та місце реєстрації [PERSON] зазначено [ADDRESS], дата реєстрації з 06.03.1978 року, на що вказує штемпель (а.с.11) паспорта. Факт проживання позивача в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] доведено також довідкою, яка видана виконкомом Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області 19.02.2004 року, де вказано, що гр. [PERSON] проживає у житловому будинку за [ADDRESS], з 1987 року. Рішенням виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 28.08.2002 року за №36, було вирішено визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за гр. [PERSON] відповідно до записів у погосподарських книгах, вказане рішення вирішено надіслати до ВООБТІ для видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок та господарські будівлі. Відповідно до технічного паспорта виготовленого 02.09.2002 року КП Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» на житловий будинок [ADDRESS], власником вказаного житлового будинку зазначено [PERSON]. Як убачається із Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА №393765 виданого 03.10.2005 року, [PERSON] являється власником земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га у межах згідно з планом. Згідно довідки виконкому Новоприлуцької сільської ради від 19.02.2004 року за №230, [PERSON] проживає в господарстві за [ADDRESS] (погосподарська книга №7 за 2001 - 2005р.р) з [PERSON], [PERSON] в с. Нова Прилука Липовецького району у будинку за [ADDRESS], який придбано 17.08.1991 року на ім'я [PERSON] В позовній заяві позивач вказує, що володіючи фактично безпідставно чужим майном на протязі значного проміжку часу, тобто понад двадцять років, вона відкрито для третіх осіб здійснює право користування та володіння цим майном, а відтак фактично набула права власності на об'єкт нерухомого майна, який є предметом даного спору, проте здійснювати його позбавлена можливості, оскільки таке право не визнається відповідачем. За правилами ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.(ст.4 ЦПК) У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 р. Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі N 6-27245св07. Розглядаючи справу, Верховний Суд України зробив категоричний висновок: визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місце раніше 1 січня 2011 р. (щодо нерухомого майна). А отже, заявлені до настання цієї дати позови задоволенню не підлягають. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1978 року фактично добросовісно заволоділа житловим будинком за [ADDRESS], де і зареєстроване її місце проживання на даний час. Крім того, позивач, як володілець майна, була впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, зокрема: припинивши із відповідачем шлюбні відносини у 1987 році, відповідач залишив їй житловий будинок, з того часу жодних витрат по його утриманню він не ніс та на нього не претендував, оскільки набув у власність у 1991 році інший житловий будинок за [ADDRESS] у цьому ж селі, де проживає з іншою жінкою. Після розірвання шлюбу позивач несла витрати по його облаштуванню: проводила газифікацію житлового будинку та несла витрати шляхом розроблення Робочих проектів, сплачувала комунальні платежі; рік будівлі житлового будинку в технічній характеристиці зазначено - 1979 рік, господарських будівель: сарай з погрібом 1994 року побудови; вбиральня 1995 року побудови; криниця 1995 року побудови; забор, ворота, хвіртка 1998 року побудови. Реєстрація права власності на відповідача відбулась у 2002 році, в підтвердження чого позивачем надано Витяг із рішення Новоприлуцької сільської ради за №36, в силу якого рішення про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок за [ADDRESS] було направлено до органів, які здійснюють державну реєстрацію такого майна, відтак, суд вважає, що саме з цього року почав перебіг строків для застосування положень ст.344 ЦК України щодо нерухомого майна. За заявою позивач, органом місцевого самоврядування їй було передано у власність земельну ділянку за адресою місцезнаходження спірного житлового будинку: [ADDRESS], про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 03.10.2005 року, яка знаходиться під житловим будинком. Наведені дії позивача вказують, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Як слідує зі змісту ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" йдеться про те, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Своїх заперечень щодо заявлених позивачем вимог, відповідач на пропозицію суду відповідно до ухвали від 18.06.2014 року суду не надав, а також не навів доказів щодо спростування доводів позивача з приводу даного спору. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини щодо того, що спірний житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] може бути об'єктом набувальної давності, яким позивач добросовісно, відкрито для третіх осіб, безперервно володіла понад десять років з 2002 року, відповідач не заявляв своїх прав стосовно такого нерухомого майна та не претендував у продовж цього строку на нього, а у позивача були відсутні підстави для набуття права власності на нього. За правилами ст. 344 ч.4 ЦК, прямо передбачено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно зі ст. 19 Закону N 1952-IV підставою для державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили. Таким рішенням суду може бути рішення про набуття права власності за набувальною давністю, ухвалене за результатами розгляду справи в позовному провадженні за наявності необхідних підстав для такого набуття - добросовісного, відкритого і безперервного володіння майном упродовж певного строку. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета даного спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені певними засобами доказування, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат суд керується правилами ст.79, 88 ЦПК України, а тому ураховуючи доведеність їх документально, у разі задоволення позовних вимог та з урахуванням того, що відповідач є інвалідом І групи загального захворювання вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного,

Outcome: approved