Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала таким. Від спільного проживання із відповідачем у незареєстрованому шлюбі вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають із нею та перебувають на її утриманні. Вона самотужки позбавлена можливості забезпечити дітей самим необхідним, оскільки на даний час тимчасово не працює, отож доходу не має. Відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, має у власності рухоме майно, яке утримує, тобто є фінансово - спроможним, інших аліментних зобов'язань не має, отримуваний дохід витрачає на свої власні потреби, у той же час матеріальної допомоги дітям не надає добровільно, тому позивач просить суд присудити до стягнення із відповідача аліменти на її користь на утримання двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, з підстав, що наведені у позові, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив суд в задоволенні прозову відмовити, свою позицію аргументував у письмовому запереченні, що додав до матеріалів цивільної справи, відповідно до якого зазначив, що несе витрати по утриманню сина [PERSON], купує йому одяг, канцелярські речі, несе витрати на його лікування, відпочинок, тощо. Також приймає участь в його вихованні, оскільки син періодично приходить до нього та проживає з ним час від часу, у тому числі впродовж часу канікул. Що стосується сина [PERSON], то він позбавлений можливості нести витрати на його утримання у добровільному порядку, оскільки син проживає біля матері, а остання негативно його налаштовує проти нього, що створює певні складнощі у їх спілкуванні. На даний час він є тимчасово непрацюючим, отож доходу не має, живе за рахунок заощаджень. При цьому, він надає матеріальну допомогу своїм батькам, які є пенсіонерами, а батько ще й інвалідом ІІ групи та потребує постійного дороговартісного лікування. Також на його утриманні перебуває ще його нова дружина [PERSON] із своїм сином [PERSON] Вважає, що може нести зобов'язання лише по утриманню одного сина [PERSON] у розмірі 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, що становить 888,50 грн. щомісячно. Суд, вислухавши пояснення сторін спору, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке. Згідно свідоцтв про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER], батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є сторони у справі. Діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають біля матері [PERSON], на що вказує довідка видана Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області від 17.05.2017 року за №1034. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні було встановлено, що домовленості між сторонами як батьками щодо сплати аліментів на утримання їх спільних дітей не має, сторони визнали, що на даний час діти проживають біля матері, отож суд вважає, що позивач набула права на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на дітей з відповідача. Зі змісту ст.180 СК України слідує, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбіміж собою. Розірвання шлюбуміж батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частиною 7, 8 ст. 8 Сімейного кодексу України, передбачено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У статті 19 та ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. При цьому, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.184 ч.1 та ч.2 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Вирішуючи питання розміру аліментів, які підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітніх дітей, суд враховує обставини, що визначені ст.182 ЦПК України, а також те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, при цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно довідки виданої Липовецьким районним центром зайнятості від 29.05.2017 року встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку як безробітна в Липовецькому РЦЗ з 14.03.2017 року. Із наданих відповідачем доказів встановлено, що [PERSON] з 01.01.2016 року по 31.03.2017 року доходів не отримував згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України. Як убачається із Акту складеного в складі депутата Іллінецької міської ради [PERSON] та сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON] систематично провідує батьків пенсіонерів. Батько [PERSON] є інвалідом загального захворювання ІІ групи, потребує постійного дорого вартісного лікування, дохід батьків 3 146 грн., яких не вистачає на лікування, у зв'язку із чим знаходяться на утриманні сина [PERSON] Згідно довідки виданої Липовецькою міською радою від 15.06.2017 року та Акту складеного депутатом Липовецької міської ради та сусідів, [PERSON] проживає разом із дружиною [PERSON] та її сином [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Син та дружина перебувають на утриманні [PERSON], оскільки [PERSON] не зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів із батька дитини. Із пояснень наданих відповідачем в судовому засіданні, останній визнав, що він дійсно має у власності дороговартісний транспортний засіб «Ауді», а іншим автомобілем лише користується. На даний час доходів не має, живе за рахунок заощаджень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на утримання їх спільних дітей у твердій грошовій сумі в розмірі, який просить присудити позивач по 1 000 гривень щомісячно на кожну дитину. Такі висновки суду ґрунтуються на тому, що батьки несуть рівний обов'язок по утриманню їх дітей, відповідач є особою працездатного віку, протипоказань у здоров'ї не має, інших аліментних зобов'язань не має, оскільки добровільно несе обов'язок щодо піклування про своїх непрацездатних батьків, що вказує на його платоспроможність. А наявність у відповідача нової дружини та її дитини на утриманні, не може ставитись у залежність від обов'язку нести витрати по утриманню його власних дітей, який гарантованй законодавцем. При цьому, доводи відповідача в частині відмови нести аліментний обов'язок по утриманню сина [PERSON] суд вважає необґрунтованими, оскільки як було встановлено та визнавалось відповідачем син проживає на даний час біля матері, а докази в підтвердження витрат на лікування дитини [PERSON] є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема хворобою дитини, в яких батьки також повинні брати участь за домовленістю чи за рішенням суду. З огляду на викладене та у контексті наведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позовні вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. Згідно правил ст.180 СК України строк сплати аліментів визначений законодавцем на дитину до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує, що на підставі ст. 88 ч. 3 ЦПК України, з відповідача в прибуток держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого при пред'явленні позову позивач була звільнена. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved