Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю не нежитлову будівлю - Споруду, що заходиться за адресою: [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про підтримання позовних вимог, просить позов задовольнити, а розгляд справи проводити без його участі. Із позовних вимог вбачається, що 01.01.2003 року між [PERSON] та ПП «Таксі «Пантера» укладено договір оренди нежитлового приміщення. Строк дії договору оренди складає один рік. 3 2003 року по сьогоднішній день, позивач відкрито i безперервно продовжує користуватися нежитловою будівлею. Оскільки позивач володіє нежитловою будівлею з 2003 року i по даний час, а законодавчо встановлений пepeбіг строку давності для набуття права власності на спірну будівлю за набувальною давністю розпочався з 01.01.2004 року, то на даний час строк його володіння спірною будівлею, становить вже 12 років. Протягом всього часу володіння, на будівлю ніхто не претендував. Просить позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, проте звернулася до суду із нотаріально посвідченою заявою, в якій позов визнає, а справу просить розглядати без її участі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов слід задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 01.01.2003 року між [PERSON] та ПП «Таксі «Пантера» укладено договір оренди нежитлового приміщення. Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає в тимчасове користування нежитлову споруду з метою розміщення автостанції. Згідно п.1.2 та п.1.3 споруда розташована за адресою: [ADDRESS] До складу споруди входять: приміщення площею - 3,3 кв.м., та коридор прощею - 11,5 кв.м.. Загалом площа нежитлових приміщень складає - 14, 8 кв.м.. Відповідно до п.4.1. Договору строк оренди Споруди складає один рік, тобто до 01.01.2004 року. З п.4.4 Договору вбачається, якщо у разі жодна зі сторін після спливу дії договору не заявить про його розірвання, то Договір не вважається продовженим на тих же умовах на невизначений термін. З моменту укладення договору, та на час звернення до суду з зазначеним позовом, відповідачка по справі не вимагала у ПП «Таксі «Пантера» сплати орендної плати відповідно до п.2.1. Договору, а також не здійснила дії, щодо розірвання, або пролонгації договору. Починаючи з дати укладення договору, та по теперішній час не вимагала у позивача виконати умови договору, а також не зверталась до суду з позовом про розірвання договору, а також про зобов'язання позивача звільнити нежитлові приміщення, розташовані у споруді, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] З моменту спливу терміну Договору, тобто з 01.01.2004 року відповідачка Спорудою не цікавилась, на її утримання грошових коштів або матеріалів не надавала, зв'язок з позивачем втратила. Весь цей час Спорудою володіє та користується ПП «Таксі «Пантера», яке було орендарем згідно договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.20003 року. Використання зазначеного вище об'єкту нерухомості позивачем понад десять років підтверджується договором оренди нежитлового приміщення від 01.01.2013, актом приймання передачі нежитлового приміщення від 01.01.2013, договором №232/П-сл-2010 від 29.03.2010 про надання в тимчасове користування фіксованих місць паркування транспортних засобів, паспортом автобусної станції від 10.10.2011 року, де відображена спірна нежитлова Споруда, договором №40/П-сл-2011 від 06 січня 2011 року про паркування транспортних засобів, договором №11 від 31.10.2011, договором №192/П-КР-2012 від 23 січня 2012 про балансоутримання місць для паркування, договором №92/П-СЛ-2012 від 13.11.2012 про балансоутримання місць для паркування, свідоцтвом про атестацію автостанції №0412 від 10.10.2011, технічним паспортом від 03.03.2016. При вирішенні питання щодо вимог позову слід звернути увагу, що добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, позивач починаючи з моменту укладення договору оренди нежитлової будівлі, добросовісно, відкрито та безперервно володів нежитловою будівлею, і відповідно, в розумінні ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно в порядку набувальної давності. Судом встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ним письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 11, 15, 16, 344 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved