Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS], згідно з договором дарування від 27 грудня 2004 року. У вказаній квартирі зареєстрований він, його син [PERSON], та його колишня дружина [PERSON], з якою він розірвав шлюб у судовому порядку 7 листопада 2012 року. При цьому, остання після розірвання шлюбу, фактично за вказаною адресою не проживає, особисті речі забрала, має інше постійне місце проживання. Він неодноразово просив відповідача знятися з реєстраційного обліку в його квартирі, проте на його прохання остання не реагує. А він через такі дії несе додаткові витрати на утримання квартири, сплачує зайві кошти за житлово - комунальні послуги. За таких обставин він не має можливості на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном, а тому звертається з даним позовом до суду. Позивач, як і відповідач, у судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи їм повідомлялось у встановленому законом порядку. У матеріалах справи містяться заяви від них, де [PERSON], [PERSON] просять справу розглядати за їх відсутності, при цьому позивач свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, а відповідач визнає. Розглянувши заяви сторін, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, якщо це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та договору дарування квартири від 27 грудня 2004 року позивач на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 5,6-7). Витяг з домової книги свідчить про те, що у вказаній квартирі зареєстрована поміж інших [PERSON], дата реєстрації - 1 грудня 1999 року (а.с.14-15). Довідка про склад сім'ї свідчить про те, що за даною адресою проживають позивач та його син [PERSON] (а.с.11). З наявних в матеріалах справи актів від 15 вересня 2014 року, 17 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS], але фактично в ній не проживає з 1 квітня 2013 року, її речі відсутні (а.с.12,13). Шлюб між [PERSON], і [PERSON] розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду від 7 листопада 2012 року (а.с. 9-10). Факт не проживання відповідача у вказаній вище квартирі, до того ж не заперечується самим відповідачем. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У сенсі ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивач наполягає на задоволені позову, а відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі, те що [PERSON], є власником квартири [ADDRESS], а [PERSON] будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, виселився з неї у 2013 році, тобто відповідно втратила права, які мають власник та члени сім'ї власника, зокрема і право користування жилим приміщенням, те що наявність реєстрації відповідача чинить власнику житлового приміщення перешкоди у його користуванні і ця обставин не заперечується останньою, суд вважає за доцільне визнати відповідача такою що втратила право користування належним позивачу на праві приватної власності житловим приміщенням - квартирою. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути судові витрати. На дідставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved