Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з цим позовом в якому просив позбавити [PERSON], та [PERSON] права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Свій позов аргументував тим, що на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-972 від 10.04.2008 року він є власником будинку за адресою: [ADDRESS]. В належному йому будинку проживала його сім'я до складу якої входили його діти: син - [PERSON], який в 2010 році виїхав до Криму, та не проживає в належному позивачу будинку майже 7 років та дочка [PERSON], яка в 2011 році вийшла заміж, змінила прізвище на [PERSON] і в 2012 році також виїхала на постійне місце проживання до Криму та більше п'яти років не проживає в будинку, в якому зареєстрована. Позивач вважає, оскільки відповідачі більше року, на час звернення з цим позовом до суду, без поважних причин не проживають у належному йому будинку, тому втратили право користування ним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просив справу розглянути у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, на електронну пошту суду надіслали заяви, в яких вказали, що позов визнають повністю, справу просили розглянути у їх відсутність. Оскільки сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, то у відповідності до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, справа розглянута у їх відсутність. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він ґрунтується на законі, відповідач позов визнав повністю і визнання ним позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 16.07.2014 року державним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори Антал Л.С., за реєстром №2-972, [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.9). Як вбачається з погосподарської книги місцем прописки відповідачів [PERSON] та [PERSON] вказано [ADDRESS], проте згідно довідки квартального комітету «Петрівка» вони там фактично не проживають з 2010 та 2012 років (а.с.13). Оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; Зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно рекомендацій п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідачі, як члени сім'ї позивача [PERSON], який є власником будинку за адресою: [ADDRESS], - [PERSON] та [PERSON], понад один рік за місцем реєстрації проживання по [ADDRESS] відсутні, а тому на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню, відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], що по своїй суті не змінює позовних вимог «про позбавлення права користування жилим приміщенням», а лише є їх редакційним виправленням у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України. З урахуванням задоволення позову, згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 16, 321, 391, 386, 405 ЦК України, ст. 72 ЖК України ст.ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved