Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В ході судового розгляду справи збільшив свої позовні вимоги, відповідно до яких просив суд визнати незаконним наказ №66-п від 29.08.2016 року про звільнення, поновити його на посаді старшого інспектора енергозбуту енергоінспекції ПАТ «Черкасиобленерго», Черкаського міського району електричних мереж, стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33008,69 грн. із розрахунку відповідно до довідки №98 від 24.05.2017 року про середню заробітну плату, стягнути моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7540 грн. Вказував, що 22.02.2013 року був прийнятий на посаду старшого інспектора енергозбуту енергоінспекції в Черкаській міський район електричних мереж ПАТ «Черкасиобленерго». 07.04.2016 року його було попереджено про звільнення з займаної посади у звязку з скороченням штату працівників через два місяці з моменту вручення повідомлення та запропоновано переведення на одну із вакантних посад станом на 07.06.2016 року. З числа запропонованих посад погодився з переведенням на посаду «провідний інженер відділу з питань надзвичайних ситуацій», проте отримав відповідь, що не відповідає вимогам кваліфікації даної вакансії. 27.07.2016 року з числа запропонованих вакансій відмовився від переведення на іншу роботу, що підтверджено його підписом від 27.07.2016 року. Станом на 04.08.2016 року позивач із числа запропонованих вакансій погодився з переведенням на посаду «юрисконсульт у відділ корпоративних відносин». Однак, наказом від 29.08.2016 року був звільнений у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Вказував, що з 26.08.2016 р. по 30.08.2016 р. Знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності КП «Четверта Черкаська міська поліклініка». Вважає, що його право на працю порушене, тому і звернувся з позовом до суду. Моральну шкоду у звязку із вищевказаним оцінює в 20\~000 грн. В ході судового розгляду справи позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов не визнали, вказуючи, що підстав для задоволення позовних вимог позивача не має, оскільки у роботодавця дійсно відбулись зміни в організації виробництва, а саме скорочення штату працівників, що підтверджується наказом по ПАТ «Черкасиобленерго» від 05.04.2016 року №233, роботодавець відповідно до норм чинного законодавства повідомив позивача про скорочення за 2 місяці, запросив засідання профспілкового органу щодо розгляду питання про надання згоди на звільнення позивача, яке було проведено в присутності позивача, так як посада підлягала скороченню, питання про переважне право залишення позивача на посаді не розглядалось, оскільки була відсутня конкуренція посад старшого інспектора з енергозбуту, оскільки в новому штатному розписі така посада відсутня. Крім того, позивач не повідомляв підприємство про непрацездатність у період з 26.08.2016 року по 30.08.2016 року, листка непрацездатності не надавав, а безпосередньо 26,29 перебував на робочому місці, що підтверджено табелем обліку робочого часу. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, свідків, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що 22 лютого 2013 року [PERSON] був прийнятий на посаду старшого інспектору енергозбуту енергоінспекції в Черкаській міський РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго». Відповідно до наказу від 05 квітня 2016 року № 233 «Про зміни в організації праці відокремленого структурного підрозділу «Черкаській міський район електричних мереж» 07 квітня 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади через 2 місяці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з протоколом сумісного засідання адміністрації та цехкому Черкаського міського РЕМ №26 від 04 серпня 2016 року надана згода на розірвання трудового договору, укладеного з позивачем. Наказом №66-п від 29 серпня 2016 року по ПАТ «Черкасиобленерго», Черкаського міського району електричних мереж позивача звільнено з роботи у звязку із скороченням штату та відмовою від переведення на іншу роботу, на п.1 ст.40 КЗпП. Згідно з листком непрацездатності, виданим 26.08.2016 року КП «Четверта Черкаська міська поліклініка» [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні в період з 26 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року. Наказом №59-п/тз «Про перенесення дати звільнення [PERSON]Г.» по ПАТ «Черкасиобленерго», Черкаського міського району електричних мереж у звязку з тим, що [PERSON] не повідомив про факт настання непрацездатності та прикріпив лише копію листка непрацездатності, вирішено внести зміни до наказу № 66-п від 29.08.2016 року та вважати дату звільнення [PERSON] - з 01 вересня 2016 року. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що засідання адміністрації та цехкому Черкаського міського РЕМ від 04 серпня 2016 проходило за участі позивача, крім того вказували на те, що листок непрацездатності позивачем до відділу кадрів не надавався, крім того позивач 26,29 перебував на робочому місці, що підтверджено табелем обліку робочого часу. За таких обставин, суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що він усно повідомив працівника відділу кадрів про лікарняний, оскільки табель обліку робочого часу спростовує вказані пояснення позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з чч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2016 року при попередженні про наступне звільнення з займаної посади позивачу запропоновано переведення на одну з вакантних посад ПАТ «Черкасиобленерго» станом на 29.06.2016 року. З числа запропонованих посад позивач погодився на переведення на посаду «провідний інженер відділу з питань надзвичайних ситуацій, цивільного захисту, таємної та мобілізаційної роботи», що підтверджене його підписом. 27 липня 2016 року отримав відповідь ПАТ «Черкасиобленерго» вих.№6335, що не відповідає вимогам кваліфікації даної вакансії, оскільки відповідно до Класифікатора професій ДК 003-2010 «Провідний інженер» належить до категорії «Професіонали». Згідно кваліфікаційних вимог, провідний інженер повинен мати повну вищу освіту відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст) та стаж роботи за професією інженера I категорії не менше 2 років. 27 липня 2016 року з числа запропонованих вакансій ПАТ «Черкасиобленерго» станом на 27.07.2016 року позивач відмовився від переведення на іншу роботу. 04 серпня 2016 року з числа запропонованих вакансій ПАТ «Черкасиобленерго» станом на 04 серпня 2016 року позивач погодився на переведення на посаду «юрисконсульт у відділ корпоративних відносин», що підтверджується підписом від 22.08.2016 року. В судовому засіданні пояснив, що навчається на 5-му курсі у Черкаському відділенні навчально-наукового інституту №4 Національної академії внутрішніх справ за напрямом підготовки «Право» ступінь вищої освіти «Бакалавр» заочно. Згідно протоколу №26 сумісного засідання адміністрації та цехкому Черкаського міського РЕМ 04 серпня 2016 року [PERSON] наголошено, що обирати роботу необхідно з урахуванням рівня освіти, кваліфікації та досвіду роботи. В подальшому, позивач наказом від 29.08.2016 року був звільнений у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КзпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40,\~\~\~ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Проте всупереч наведеним нормам трудового законодавства, відповідач належним чином не виконав вимоги ч. 2 ст. 40,\~\~\~ч. 3 ст. 49-2 КЗпП не запропонувавши вакантну професію за спеціальністю та кваліфікацією позивача. У випадку відсутності відповідних вакансій, на думку суду, відповідач повинен був повідомити про відсутність вакантних посад, які б відповідали професії, спеціальності та кваліфікації робітника який попереджений про скорочення та інформативно надати перелік вакансій за іншими професіями. Частиною 2 статті 49-2 КЗпП України визначено, що\~при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Згідно із ст. 42 КЗпП України\~при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.\~При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі зокрема надається:\~1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;\~2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;\~3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо. \~ Разом з тим, в новому штатному розкладі ПАТ «Черкасиобленерго» відсутня посада старшого інспектора з енергозбуту, отже в даному випадку суд погоджується з твердженнями представників відповідача про неможливість застосування ч.2 ст.42 КЗпП у звязку із відсутністю осіб, які б залишались працювати на таких посадах після звільнення позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у\~разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.\~При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, на думку суду, [PERSON] було звільнено із порушенням КЗпП України, а саме: відповідачем належним чином не виконано вимоги ч. 2 ст. 40,\~\~\~ч. 3 ст. 49-2 КЗпП працівнику не було запропоновано вакантну професію за спеціальністю та кваліфікацією, що є підставою для поновлення його на посаді старшого інспектора енергозбуту енергоінспекції в Черкаській міській район електричних мереж ПАТ «Черкасиобленерго» з 01 вересня 2016 року та виплати у звязку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із правовим Висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-648цс15) середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.\~ Відповідно до пункту 5 розділу ІV зазначеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Як убачається із отриманої судом довідки ПАТ «Черкасиобленерго» Черкаський міський район електричних мереж №98 від 24.05.2017 року розмір середньоденного заробітку позивача становить 127, 69 грн. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 01 вересня 2016 року по 11 грудня 2017 року за розрахунком суду становить 41\~116,18 грн. (всього за вказаний період 322 робочих дні) із відрахуванням податків та обов'язкових платежів, які підлягають додатковому утриманню із вказаної суми роботодавцем. Водночас, до негайного виконання необхідно допустити, крім поновлення позивача на роботі, й стягнення на його користь суми платежу за один місяць за період із 01 вересня 2016 року по 01 жовтня 2016 року у розмірі 2809,18 грн., із відрахуванням роботодавцем з цієї суми податків та обовязкових платежів. Згідно із\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З огляду на те, що незаконним звільненням позивачу було завдано моральної шкоди, то визначаючи її розмір із урахуванням вимог розумності та справедливості, суд робить висновок про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп., враховуючи позовні вимоги майнового та немайнового характеру. Також підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу. Згідно\~ст.79 ЦПК\~України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Статтею 59 Конституції\~України\~передбачено, що кожен має право на правову допомогу, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Як вбачається з матеріалів справи, 31 серпня 2016 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON], який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю було укладено договір про надання правової допомоги №31/08/16. Здійснення витрат за вказаним договором квитанціями до прибуткового касового ордеру від 31.08.2016р., 08.12.2016р., 24.09.2017р. на загальну суму 7600 грн. Положеннями\~ст. 1 Закону України від 20.12.2011 №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»(далі - Закон №4191) встановлено, що \~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня календарного року складав 1450 грн. У зв'язку із чим розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 580,00 грн.\~(40%) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до журналу судового засідання, представник позивача адвокат [PERSON] брав участь у семи судових засіданнях, а також відповідно до договору виконував процесуальні дії поза судовим засіданням, згідно розрахунку адвоката 13 годин. Тому, виходячи із встановлених обставин, суд вважає, що сума правової допомоги, яку просить стягнути позивач не перевищує гранично допустимих розмірів. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на надання правової допомоги у розмірі 7540,00 грн.\~ На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: approved