Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернулася в суду із позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його поділ. Позов мотивовано тим, що в провадженні Івано-Франківського міського суду є справа за позовом [PERSON] до неї про поділ спільного майна подружжя - квартира [ADDRESS] шляхом визнання за ним права власності на 1/2частини даного майна. Однак, у спільнонажите майно подружжя відповідач не включив інше спільне майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38.5 кв.м. В зв`язку з даною обставиною нею заявляється вимога про визнання [ADDRESS] спільним майном подружжя враховуючи наступне. 20 листопада 1998 року Козарівською сільською радою Рогатинського району зареєстровано шлюб між нею та [PERSON] . Від даного шлюбу в них є син, [PERSON] , [INFO] . Протягом 2004-2008 рр. вони з відповідачем перебували на заробітках за кордоном і придбали кв. [ADDRESS] , а пізніше уклали договір на дольову участь у будівництві для придбання [ADDRESS] , яка рішенням Івано-Франківського міськвиконкому №340 від 30.05.2012 року оформлена на [PERSON] . В позовній заяві про поділ майна [PERSON] вказує, що йому не було відомо про розірвання шлюбу між ними до 24.07.2019 року, тобто він стверджує, що шлюб між ними мав місце до липня 2019 року. Таким чином, квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки придбана за час їхнього перебування в шлюбі. Вважає, що строк позовної давності для пред`явлення позову нею не пропущений, оскільки її майнові права порушено в серпні 2019 року зверненням відповідача з позовом про поділ лише частини спільнонажитого майна у період шлюбу. Враховуючи, що вартість спірного майна визначається за домовленістю сторін, а в разі відсутності такої згоди, то для визначення його вартості нею проведено оцінку квартири. Згідно звіту про незалежну оцінку квартири та висновку про вартість об`єкту оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності підприємцем [PERSON] від 22.11.2019 року, ринкова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] складає 434 400 гривень. Враховуючи наведене просила визнати спільним майном подружжя однокімнатну квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2частини даної квартири в сумі 217 700 гривень, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.12.2019 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ). Представниками сторін заявлялися клопотання про виклик свідків, однак під час розгляду справи щодо необхідності виклику та допиту заявлених свідків представники сторін не наполягали, вважали за можливе розглядати справу без виклику свідків. 02.11.2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бунич Р.М. подано заяву про застосування строку позовної давності. Заяву мотивовано тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем по даній справі розірвано. Рішення суду набрало законної сили 24.02.2012 року. Позов було подано позивачем по даній справі [PERSON] . Тобто позивачу було відомо про порушення його права, ще 24.02.2012 року після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу, оскільки право власності на спірне майно зареєстровано на [PERSON] . Однак, позовна заява до суду про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його поділ була подана 29.11.2019 року. Останній термін, за яким Позивач міг звернутись до суду за захистом своїх порушених цивільних прав щодо визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його поділ 24.02.2015 року. Вважає, що позивач без поважних причин пропустив строк на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, а саме визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його поділ. 02.11.2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бунич Р.М. подано письмові пояснення по справі. Обгрунтовуючи свої доводи проти заявлених позовних вимог заперечуючи їх у повному обсязі звертає увагу на те, що на підтвердження позовних вимог позивачем надано суду правовстановлюючі документи на майно, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS] власником якої являється відповідач по справі [PERSON] . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано 09.09.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.05.2012 року. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31.01.2012 року вказане рішення суду набрало законної сили 24.02.2012 року. Спірна квартира придбана відповідачем після розірвання шлюбу за особисті кошти, отже являється особистою приватною власністю відповідача. Посилання позивача на ту обставину, що фактичного оформлення розірвання шлюбу не було і позивач з відповідачем продовжували проживати у шлюбних та сімейних відносинах до 2016 року не відповідає дійсності оскільки відповідач по справі постійно проживає за межами території України у Великобританії, що не заперечується позивачем по справі. Враховуючи наведене, а також із врахуванням строку позовної давності, в задоволені позову просив відмовити в повному обсязі. 25.02.2021 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Павликівською Г.М. подано заяву про долучення документів, оскільки відповідач та його представник не визнають фактичні обставини, на які посилається позивач [PERSON] та просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, просить долучити до матеріалів справи документи, які підтверджують позовні вимоги, зокрема: фотографії сім`ї після 2012 року, копію повторного свідоцтва про шлюб, виданого відділом РАЦСу головного територіального управління в Івано-Франківській області від 19.10.2016 р., копію витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за заявою [PERSON] від 24 липня 2019 року. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила його задовольнити. Надала для огляду оригінал технічного паспорту, згідно якого паспорт виготовлено станом на 11.02.2011 року. Представник відповідача вимоги позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на викладі в письмових поясненнях обставини. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2012 року, копії Витягу про державну реєстрацію прав від 05.09.2012, квартира, однокімнатна за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано на праві приватної власності (частка 1/1) за [PERSON] . Підстава - рішення виконавчого комітету № 340 від 30.05.2012 року. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого повторно 19 жовтня 2016 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 листопада 1999 року у Виконавчому комітеті Козарівській сільській раді Рогатинського району Івано-Франківської області, актовий запис №8. Як вбачається із копії рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 листопада 1999 року у Козарівській сільській раді Рогатинського району Івано-Франківської області, актовий запис №8, розірвано. Малолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю. Рішення набрало законної сили 24 лютого 2012 року. Згідно копії технічного паспорта (реєстраційний № 8904/250, номер інвентаризаційної справи 13575) на квартиру [ADDRESS] , паспорт виготовлено за станом на 11.02.2011 року. Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та інших нормативних актів, які регулюють спірні відносини. Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України). Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Однак, виходячи з положень ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи містяться фотографії, на яких зображені сторони разом в період часу 2014-2015 роки як на території Великобританії, так і на території України. Із наданої копії Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 24.07.2019 року вбачається, що зміни до відомостей актового запису № 8 від 20.11.1999 року про реєстрацію шлюбу, внесено 12 жовтня 2017 року реєстратором Рогатинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Згідно роз`яснень, викладених в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю Отже, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з моменту реєстрації шлюбу (20.11.1998 року), і до 2017 року, вели разом спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, в будь-якому іншому шлюбу в той період часу не перебували. Хоча шлюб було розірвано між сторонами на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2012 року. Доказів протилежного суду не надано. Як вбачається із копії позовної заяви (а.с.58-61) [PERSON] вказує, що про розірвання шлюбу йому стало відомо 24.07.2019 року після отримання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про шлюб, хоча шлюб було розірвано рішенням суду від 31.01.2012 року, однак технічна документація на спірну квартиру, як вбачається з копії технічного паспорта, виготовлена станом на 11.02.2011 року. Проте, всупереч вищевказаним правовим нормам, відповідачем не надано суду жодних доказів того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Таким чином, враховуючи, що спірне майно зареєстровано вже після розірвання шлюбу, але в період проживання разом як сім`я та ведення спільного господарства, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири та право власності за [PERSON] 1/2 частину квартири Щодо заяви про застосування строку позовної давності, яка подана представником відповідача 02.11.2020 року. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України викладеної у постанові в справі№ 6-258цс15від 23.09.2015 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки відповідач після розірвання шлюбу сторін (лютий 2012 року) не заперечував права позивача на набуте у період шлюбу майно, не вимагав його поділу, то права позивача не порушувалися. Спір між сторонами щодо поділу спільного майна виник у серпні 2019 року, коли відповідач звернувся в суд із позовом до позивача про поділ майна подружжя, іншої квартири, та не включив до спільного майна вказану спірну квартиру, тому саме з серпня 2019 року слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приймаючи до уваги те, що позивачем документально підтверджено сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2167,20 грн. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову 384,20 грн. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн. та сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову 384,20 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved