Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що є власниками квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на житло та за результатами електронних торгів. В даній квартирі крім позивача [PERSON] зареєстровані відповідачі, які з лютого 2019 року мешкають фактично за іншою адресою. Відповідачі не цікавляться житловою площею, не сплачують комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідачів у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останні відсутній за місцем реєстрації та мешкають за іншої адресою, зокрема [PERSON] яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] мешкає разом із донькою за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] , місце мешкання інших відповідачів їм не відоме, вони з ним не спілкуються, зв`язок не підтримують. Просили визнати Відповідачів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] надали заяви, в яких підтримали позовні вимоги з підстав зазначених у позові, просили проводити розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 22.10.2021 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. \~ \~ \~ \~У визначений строк відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надали. Відповідач [PERSON] яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] надала письмову заяву в якій просила справу розглянути без її участі, позов не визнала, будь-яких доказів на спростування позовних вимог не подала. Представник 3 особи в судове засідання не з`явився надавши письмову заяву в якій просив розглянути справу без участі Органу опіки та піклування з урахуванням прав та інтересів малолітньої дитини. Також надав висновок. \~ \~ \~ \~Судові повідомлення, які неодноразово направлялися відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за місцем реєстрації, не вручено адресатам та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя оскільки адресат відсутній за вказаною адресою. Приймаючи до уваги позицію позивачів, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] , належить на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 11.11.2009 р. № [NUMBER] , свідоцтв про придбання нерухомого майна на прилюдних торгах від 02.03.2020 р. та 03.06.2021. Право власності [PERSON] на 1/3 частку зазначеної квартири зареєстровано МКП «Маріупольське БТІ» 30.11.2009 р., право власності [PERSON] на 1/3 частки квартири, яка раніше належала [PERSON] та право власності [PERSON] на 1/3 часки квартири, яка раніше належала [PERSON] зареєстровано приватним нотаріусом Никоненко Т.В. та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5,6,7,8,9,10). Аналогічні відомості містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.46-47). Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 07.06.2021 р. №08-13.07-1070 у спірній квартирі зареєстровано окрім позивача [PERSON] , [PERSON] , з 25.10.2007р., [PERSON] з 07.07.2016 р., [PERSON] , з 26.04.2007 р., [PERSON] , з 06.07.2004 р. (а.с. 11). Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується актом №1/21 складеним головою правління ОСМД «Кронштадтська-3» від 23.09.2021 р. з якого вбачається, що відповідачі з 18.02.2019 р. фактично не мешкають у спірній квартирі, їх речей не мається (а.с.16). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання\~ відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивачі є власниками квартири, тому вони мають право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їм користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані як колишні власники, а відповідач [PERSON] як член сім`ї та з лютого 2019 року не проживають у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачами не мають, тому суд вважає, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. З приводу вимог, заявлених відносно малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Згідно ч.2\~ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідності до\~ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»\~та\~ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирані місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. У відповідності до ч.5,6\~ст.19 СК України\~Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 23.11.2021 №01.1-23-260 вбачається, що оскільки в матеріалах справи відсутня інформація стосовно згоди законних представників дитини [PERSON] , [INFO] щодо зняття її з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, а дитина не може самостійно визначати місце проживання, то факт її не проживання у житловому приміщенні та несплата комунальних послуг не є безумовною підставою про визнання втративши право користування житлом. Вважає не можливим визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом (а.с.38-39). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] законний представник малолітньої [PERSON] , мешкає за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою вона отримує та надсилає поштову кореспонденцію (а.с. 25, 48-49). Суд вважає посилання\~\~органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, викладені у висновку від 23 листопада 2021 року, на відсутність в матеріалах справи інформації щодо згоди законних представників дитини на зняття її з реєстрації місця проживання у спірній квартирі необґрунтованими, оскільки зі змісту висновку не вбачається, чи було запрошено батьків дитини на засідання комісії зі спірного питання, чи були отримані відомості у результаті обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації та місцем фактичного проживання разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , про що йшла мова в ухвалі суду від 22.10.2021. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дитини не порушуються з огляду на те, що вона в спірній квартирі не проживає, а залишення малолітньої дитини, зареєстрованою в спірній квартирі \~суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини та\~ст.160 СК України. Крім того, суд зазначає, що ні\~Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні\~Цивільний кодекс України\~(зокрема, ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321\~вказаного\~Кодексу), ні\~Сімейний кодекс України, ні\~Житловий кодекс\~УРСР, ні\~Закон України «Про охорону дитинства», ні\~Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»\~не встановлюють особливостей позбавлення дітей права користування житлом, яке вони набули як члени сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК\~незалежно від віку особи. За таких обставин, позовні вимоги про визнання малолітньої дитини [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved