Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] і ТОВ «Жилбудмеханізація» про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 469239 грн. 51 коп., посилаючись на те, що 22 липня 2005 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 1-52/05к, відповідно до якого відповідач отримав у ПАТ «АК Промінвестбанк» кредит в розмірі 38600 доларів США, і зобов'язався його повертати щомісячно частинами, а також сплачувати відсотки і комісію за користування кредитом. 22 липня 2005 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Жилбудмеханізація» було укладено договір поруки № 1-5/05п, відповідно до якого ТОВ «Жилбудмеханізація» поручилась перед ПАТ «АК Промінвестбанк» за виконання [PERSON] зобов'язання. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги. Своїх зобов'язань за договором відповідач [PERSON] не виконує, в зв'язку з чим станом на 01 листопада 2014 року за ним виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 469239 грн. 51 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 343546 грн. 94 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 88589 грн. 54 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом в сумі 11897 грн. 76 коп., пені в сумі 25205 грн. 27 коп. Також позивач просив стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати по справі в розмірі 3654 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач [PERSON] позов не визнав і звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним і просив визнати недійсним договір відступлення прав вимоги, укладений 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» посилаючись на те, що 22 липня 2005 року між ним та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір про іпотечний кредит № 1-52/05к, відповідно до якого він отримав кредит в розмірі 38600 доларів США з встановленим розміром відсотків за користування кредитними коштами - 13% річних зі сплатою їх в доларах США відповідно до встановленого графіку. 18 серпня 2005 року він також уклав з Харківським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (далі за текстом - Фонд) договір № 20-1197 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, відповідно до якого Фонд повинен був компенсувати йому 9% кредитної ставки. В грудні 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» повідомив йому про заплановану зміну валютних рахунків для сплати чергових платежів, однак додаткову угоду йому так і не надіслав. Також ПАТ «Промінвестбанк» не повідомив йому про укладання 17 грудня 2012 року договору відступлення прав вимоги, який [PERSON] вважав недійсним з підстав порушення публічного порядку, а саме: відповідно до п. 5.2 Договору № 20-1197 під час дії цього договору установа комерційного банку не може змінюватися без письмової згоди Фонду; ПАТ «Промінвестбанк» не повідомив Фонд про укладання спірного договору і не отримав на це його згоди, внаслідок чого Фонд припинив відшкодування частини відсотків за кредитом, чим позбавив його гарантованого державою права на отримання допомоги як молодій сім'ї для придбання житла; часткова компенсація відсотків може бути надана Фондом лише комерційним банкам, визначеним Фондом на конкурсній основі, а ТОВ «Кредитні ініціативи» до них не відноситься; не отримавши генеральної ліцензії на здійснення валютних операції і не відкривши валютний рахунок ТОВ «Кредитні ініціативи» позбавило його права на погашення кредиту у доларах США. [PERSON] вважав, що вищевказаний договір відступлення вимоги порушує його конституційні права, а саме: виступає перешкодою для органів державної влади в реалізації їх обов'язків щодо соціального захисту молодих сімей і його права на отримання державної допомоги (а.с. 81). Представник позивача зустрічний позов не визнав і пояснив, що переуступка права вимоги за кредитним договором була проведена цілком у відповідності до вимог діючого законодавства, відповідач про цю обставину був повідомлений належним чином, своїх зобов'язань за кредитним договором повністю не виконував як ні перед первісним кредитором, так і перед відповідачем, оскільки на момент отримання позивачем права стягнення за договором вже існувала досить значна прострочка платежів - більше 2000 доларів США, доводи відповідача про неможливість виконання ним валютного зобов'язання шляхом здійснення позивачу щомісячних платежів у національній грошовій одиниці держави Україна, повністю надумані та безпідставні, як і інші його доводи, викладені у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача за первісним позовом - ТОВ «Жилбудмеханізація» в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином - судовими повістками, які направлялися на його юридичну адресу рекомендованими листами суду, заперечень проти позову не надав, з заявою про відкладання розгляду справи до суду не звертався, тому суд вважав можливим розглянути справу в його відсутність. Представник відповідача за зустрічним позовом - ПАТ «Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк» в судове засідання повторно не прибув, про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином - судовими повістками, які направлялися йому рекомендованими листами суду і згідно зворотних поштових повідомлень були відповідачем отримані. Заперечень проти позову не надав, з заявою про відкладання розгляду справи до суду не звертався, тому суд вважав можливим розглянути справу в його відсутність. Вислухавши представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що 22 липня 2005 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит № 1-52/05к з подальшим внесенням до нього за згодою сторін змін та доповнень, відповідно до якого відповідач отримав у ПАТ «АК Промінвестбанк» кредит в розмірі 38600 доларів США на купівлю трикімнатної квартири (а.с. 19), і зобов'язався його повертати щомісячно частинами у відповідності до встановленого графіку погашення кредиту, а також сплачувати відсотки і комісію за користування кредитом (а.с. 5 - 16). 22 липня 2005 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Жилбудмеханізація» було укладено договір поруки № 1-5/05п, відповідно до якого ТОВ «Жилбудмеханізація» поручилась перед ПАТ «АК Промінвестбанк» за виконання [PERSON] основного зобов'язання - договору про іпотечний кредит № 1-52/05к (а.с. 17, 18). 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений Договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором (а.с. 43 - 53) з доданим до нього переліком кредитних договорів, серед яких є і вищезазначений кредитний договір № 1-52/05к, за яким відповідач є боржником (а.с. 54). Відповідно до п. 2.2 цього Договору про відступлення прав вимоги, внаслідок передачі (відступлення) Кредитного портфеля за цим Договором, новий Кредитор набуває усіх Прав вимоги первісного Кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення, включно з правом вимагати від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями Позичальників на заставне майно, та іншими Правами Вимоги за Кредитними договорами забезпечення. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, в результаті укладення зазначеного Договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора в основному зобов'язанні, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 1- 52/05к від 22.07.2005 року, позичальником за яким є відповідач [PERSON] Своїх зобов'язань за договором відповідач [PERSON] не виконує з початку 2012 року, в зв'язку з чим станом на 01 листопада 2014 року за ним виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 469239 грн. 51 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 343546 грн. 94 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 88589 грн. 54 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом в сумі 11897 грн. 76 коп., пені в сумі 25205 грн. 27 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком розміру заборгованості (а.с. 36), складеним уповноваженою на його складання посадовою особою позивача (а.с. __). З метою досудового врегулювання спору 07 листопада 2014 року позивач направив кожному з відповідачів письмову вимогу про погашення існуючої за вищезазначеним кредитним договором заборгованості, в якій, серед іншого, повідомив відповідачів про укладання 17 грудня 2012 року договору про відступлення права вимоги і наявність у нього усіх повноважень кредитора за даним кредитним договором (а.с. 37, 38, 39-42). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. 1 і ч. 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За вищенаведених обставин суд вважає, що позивачу належить право вимоги за кредитним договором № 1- 52/05к від 22 липня 2005 року, за яким відповідачі належним чином не виконали прийняті на себе зобов'язання в частині щомісячного повернення кредитору грошових коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки та інших, передбачених договором платежів в сумах, строки та на умовах, що передбачені Договором та Графіком погашення кредиту, прострочили виконання грошового зобов'язання і тому вимога позивача про дострокове стягнення з них усієї суми заборгованості за кредитним договором цілком обґрунтована, і сума заборгованості у загальному розмірі 469239 грн. 51 коп. підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача. Підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, суд не вбачає виходячи з наступного… Відповідно до договору від 18 серпня 2005 року, укладеного між [PERSON] та Харківським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, Як вбачається з матеріалів справи Договір про іпотечний кредит № 1-52/05к, був укладений між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] 22 липня 2005 року, тоді як Договір № 20-1197 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, укладений між [PERSON] та Харківським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, був укладений майже через місяць після цього - 18 серпня 2005 року (а.с. 95, 96). При цьому суд зазначає, що передбачена пунктом 5.2 Договору № 20-1197 від 18 серпня 2005 року умова про неможливість, під час його дії, зміни без письмової згоди Фонду установи комерційного банку, не може бути підставою для визнання оскарженого договору про відступлення права вимоги недійсним, оскільки Договір № 20-1197 від 18 серпня 2005 року жодним чином не був і не міг бути передумовою укладання Договору про іпотечний кредит № 1-52/05к від 22 липня 2005 року, кредитор - ПАТ «Промінвестбанк» не був стороною цього Договору від № 20-1197 від 18.08.2005, жодних зобов'язань за ним на себе не приймав, а тому передбачена цим договором вищезазначена умова/обов'язок, на нього розповсюджена бути не може. Оскільки в Договорі про іпотечний кредит № 1-52/05к дана умова ніяким чином не обумовлена, то і правового значення для сторін Договору про відступлення права вимоги не має і ніколи не мала. Пунктом 5.3.4 Договору про іпотечний кредит № 1-52/05к передбачено, що Банк має право відступити право вимоги за цим Договором з наступним повідомленням позичальника протягом 5 днів з моменту укладення договору з цього приводу про особу нового Кредитора. Тобто, згідно умов договору про іпотечний кредит, сторони узгодили можливість відступлення прав за цим договором. Жодних зауважень чи застережень у [PERSON] на момент укладення та підписання кредитного договору - не було. Жодного письмового заперечення від нього з приводу укладення кредитного договору з часу його укладення не надходило. Підписання цього договору відповідачем свідчило про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Доказів щодо застосування тиску на позивача, або його незгоди з умовами договору під час підписання договору, останнім, відповідно до ст. 60 ЦПК України, суду не надано. Крім того, пунктом 3.3.2 Договору від 18.08.2005 № 20-1197 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, укладеним між [PERSON] та ХРВ Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву передбачено, що Фонд має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором протягом трьох місяців. Відповідно до пункту 4.2.1 договору № 20-1197, у кожному випадку несплати або часткової несплати визначеного згідно з кредитним договором поточного платежу, а також відсотків за користування кредитом Фонд має право розірвати цей договір з позичальником. Станом на дату укладення спірного Договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року [PERSON] вже протягом більше ніж трьох місяців не виконував належним чином умови кредитного договору. Про цей факт свідчить наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, яка станом на 17 грудня 2012 року становила 2007,32 долару США (а.с. 36), що за умови передбаченого графіком погашення кредиту щомісячного платежу в розмірі 160 доларів США (а.с. 11 зв.), безумовно свідчить про невиконання відповідачем умов договору в частині щомісячної сплати основних платежів протягом майже одного року. За таких умов ХРВ Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву вже не здійснювало часткової компенсації відповідачу відсоткової ставки по кредиту, оскільки він цей кредит не сплачував, а тому ствердження відповідача про те, що саме договір про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 став підставою для припинення відшкодування Фондом частини відсотків за кредитом, наданими відповідачем доказами не підтверджено. Крім того, відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому мй& бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. При цьому слід зазначити, що жодного доказу в підтвердження виконання боржником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором в період з початку 2012 року до теперішнього часу, перед первісним кредитором - ПАТ «Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк», суду не надано, а тому ствердження відповідача про невиконання ним умов договору у зв'язку з ненаданням йому позивачем нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги є повністю надуманим і вигаданим. Окрім цього, статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Оскільки, кредитний договір між ПАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] не був нотаріально посвідчений, то Закон не вимагає і нотаріально посвідчувати договір відступлення прав вимоги. Посилання відповідача на неможливість виконання ним зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з неможливістю внесення щомісячних платежів та погашення наявної за договором заборгованості шляхом сплати грошових коштів у грошових одиницях України - гривнях, оскільки він отримав кредит у іноземній валюті - доларах США, суд вважає надуманим і таким, що не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, а саме… Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України та інших нормативних актів України, які регулюють право використовувати особами-резидентами України на території України іноземну валюту, як засіб платежу, грошове зобов'язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондує з положеннями ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Платіжні документи для здійснення платежів на території України також мають бути виражені в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У відповідності до зазначених вимог ст. 533 ЦК України діє також Постанова Національного Банку України 30.05.2007 № 200 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 за № 656/13923) «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України». Згідно вимог п.6.2 гл.6 вказаної Постанови НБУ № 200 - фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами «а», «в» та «е» пункту 6.1 цієї глави. Відповідно до пп. «а», «в» та «е» п.6.1 гл.6 Постанови НБУ № 200 фізичні особи- резиденти мають право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу тільки в наступних випадках: пп.«а» - сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; пп.«в» - сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; пп. «е» - оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Як вбачається з вищенаведених норм законодавства, випадки при яких фізичні особи-резиденти можуть використовувати іноземну валюту, як засіб платежу - є вичерпні і при виконанні своїх грошових зобов'язань, які виражені в іноземній валюті згідно кредитного договору повинні сплачувати кредитору заборгованість в гривневому еквіваленті. З іншого боку, банк-кредитор, який володів генеральною ліцензією при видачі фізичній особі кредиту в іноземній валюті, мав повноваження видавати їй саме готівкову іноземну валюту. Таким чином, в разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України "Про Національний банк України"). Сторони в договорі можуть визначити і інший порядок перерахунку іноземної валюти в гривні (наприклад за визначеною договором формулою або за курсом не Національного банку України, а якогось комерційного банку тощо). Щодо доводів [PERSON] про відсутність у ТОВ «Кредитні ініціативи» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями слід зазначити наступне… Частиною першою статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 із наступними змінами4 та доповненнями, передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Частина друга статті 5 Декрету передбачає, що Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а частиною 4 цієї статті передбачено вичерпний перелік випадків коли разові операції з іноземною валютою потребують індивідуальної ліцензії. Таким чином, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку, між ТОВ «Кредитні Ініціативи» та ПАТ «Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги. Стягнення ж заборгованості за кредитним договором, сума якої заявлена у даній справі ТОВ «Кредитні ініціативи» у національній грошовій одиниці України гривні і право вимоги якої перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором відступлення, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії в розумінні Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 із наступними змінами та доповненнями, а тому твердження [PERSON] у цій частині щодо її необхідності є безпідставним. Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю») суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 року (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 № 3024-ІУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Стосовно посилання відповідача [PERSON] на нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року у зв'язку з порушенням цим договором публічного порядку слід зазначити наступне… Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження факту порушення його прав внаслідок укладання позивачем спірного Договору про відступлення права вимоги, суд вважає цей факт не доведеним, а тому підстав для захисту прав відповідача [PERSON] шляхом визнання зазначеного договору недійсним або нікчемним - не вбачає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 3654 грн. Судові витрати, понесені відповідачем [PERSON], у зв'язку з повною відмовою у задоволенні його зустрічного позову, відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 224 - 226 ЦПК України, ст. ст. 514, 1048 - 1050, 1054 ЦК України, суд -

Outcome: approved