Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду, посилаючись на ті обставини, що на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку являються власниками земельних ділянок, розташованих на території Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 24 жовтня 2007 року з СФГ «Едем», головою якого був [PERSON] кожним з них було укладено договір оренди земельної ділянки. Договора були зареєстровані в управлінні Держкомзему у Миронівському районі Київської області та мали строк дії до жовтня 2012 року. Інших договорів оренди землі із СФГ «Едем» вони не заключали. До спливу строку договорів оренди орендар не повідомляв їх про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, проте земельні ділянки не повернув та продовжував користуватися ними після закінчення строку дії договорів оренди. 26 лютого 2015 року вони отримали довідки начальника відділу Держземагенства у Миронівському районі Київської області та копії договорів оренди, зі змісту яких дізнались, що існують підписані від їх імені нові договори оренди належних їм земельних ділянок, проведена їх державна реєстрація. На звернення до відповідача СФГ «Едем» з вимогою про повернення земельних ділянок, ними були отримані листи, у яких також містилася інформація про те, що 20 листопада 2012 року між ними та СФГ «Едем» в особі попереднього голови господарства [PERSON] були укладені договори оренди землі, які зареєстровані управлінням Держкомзему у Миронівському районі Київської області 27 грудня 2012 року. Оскільки договорів оренди землі з СФГ «Едем» 20 листопада 2012 року не укладали, вимушені були звернутися до прокуратури Миронівського району Київської області із заявою про порушення кримінального провадження по факту підробки вказаних документів. Відповідно до поданої заяви 08 квітня 2015 року було порушено кримінальне провадження за № 12015110220000152. В ході досудового розслідування була проведена почеркознавча експертиза, згідно висновків якої підписи від імені [PERSON] та [PERSON] в графі «орендодавець» в договорах і оренди землі від 20 листопада 2012 року виконані не вказаними особами, а іншою особою. Фальшуванням договорів оренди землі відповідач порушив їх право на вільне розпорядження та користування своєю власністю, тому у заяві про зменшення позовних вимог просили захистити порушене право шляхом визнання недійсними договору оренди землі, укладеного з селянським (фермерським) господарством «Едем» 20 листопада 2012 року, за яким об'єктом оренди є земельна ділянка площею 3,2199 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належна [PERSON] та договору оренди землі, укладеного з селянським (фермерським) господарством «Едем» 20 листопада 2012 року, за яким об'єктом оренди є земельна ділянка площею 3,2200 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належна [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені у поданій до суду заяві про зменшення позовних вимог. Суду пояснив, що фермерське господарство не повідомляло про намір продовжити договірні відносини, строк дії яких закінчився у 2012 році, проте землею користується до даного часу. Оскільки земля перебуває у фактичному користуванні господарства, він отримував плату за користування нею у 2013 та 2014 роках. У 2015 році від адвоката дізнався, що від його імені 20 листопада 2012 року укладений договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 10 років. Ніякої домовленості щодо користування земельною ділянкою строком 10 років з відповідачем не мав, договір оренди землі не підписував. Позивач [PERSON] також підтримала викладені у заяві про зменшення позовних вимог вимоги. Суду надала пояснення, аналогічні поясненням позивача [PERSON] Додатково пояснила, що не заперечувала проти користування земельною ділянкою за життя попереднього голови СФГ [PERSON] Після його смерті вони з чоловіком вирішили обробляти земельні ділянки особисто. З умовами договору оренди, який укладено без її відома, не погоджується. Представник позивачів [PERSON] вважає заявлені позивачами вимоги такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Зазначив, що позивачі не мали наміру продовжувати договірні відносини з фермерським господарством, проте за життя попереднього голови господарства [PERSON], який доводився братом позивачу [PERSON], не вимагали повернення земельних ділянок по закінченні строку дії договорів оренди землі, укладених у 2007 році. Після його смерті, вони виявили бажання обробляти земельні ділянки особисто та звернулись до голови господарства [PERSON] з вимогою про повернення земельних ділянок. Оскільки вимоги позивачів не були задоволені, вони вимушені були звернутися за правовою допомогою і у лютому 2015 року дізнались про наявність укладених від їх імені договорів оренди землі. Оскільки позивачі не мали волевиявлення на укладення оспорюваних договорів, то такі договори мають бути визнані в судовому порядку недійсними. Представник відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем» [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що заявлені позивачами вимоги вважає безпідставними, позивачами не доведено факт порушення їх прав. 24 жовтня 2007 між СФГ «Едем» та позивачами було укладено договори оренди земельних ділянок за № № 1 та 2, які були зареєстровані у Миронівському районному відділі Київської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах 05 листопада 2007 року за № 040734500176 та № 040734500178. Строк дії обох договорів становив 5 років. 20 листопада 2012 року із позивачами укладено нові договори оренди землі на 10 років. У 2013 та 2014 роках позивачі отримували орендну плату за укладеними договорами і не заявляли жодних претензій щодо орендної плати чи інших умов договорів, не виявляли бажання про повернення земельних ділянок. У 2015 році позивачі категорично відмовились отримувати орендну плату, мотивуючи свою позицію бажанням розірвати договори оренди. Листами від 17 листопада 2015 року позивачів повідомлено про необхідність отримання належної їм орендної плати. 25 листопада 2015 року належну позивачам орендну плату у вигляді грошових коштів [PERSON] направлено їм поштовими переказами. Надіслані поштовими переказами кошти не були отримані позивачами, тому орендна плата була зарахована на особові рахунки позивачів у ПАТ КБ «ПриватБанк». Про факт укладення договорів від 20 листопада 2012 року позивачам було достовірно відомо з моменту їх укладення та підписання. Орендар користувався їхніми земельними ділянками, у зв'язку із чим від початку користування земельними ділянками за новими договорами оренди землі позивачі отримували орендну плату, тобто знали про існування правовідносин, що випливають з договору оренди. Вважає, що позивачі пропустили строк звернення до суду, тому подав заяву про застосування позовної давності. Представник відповідача відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області в судове засідання не з'явився, в поданій до суду заяві просить розглядати справу без його участі. Суд, заслухавши позивачів, їх представника, представника відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем», дослідивши зібрані у справі докази, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким законом є Закон України «Про оренду землі», згідно ст. 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (ст. 14, 18, 20 Закону). В судовому засіданні встановлено, що 20 листопада 2012 року між [PERSON] та селянським (фермерським) господарством «Едем» укладено договір оренди землі, за яким орендодавець передав орендарю у строкове платне користування строком на десять років земельну ділянку площею 3,2199 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право на земельну ділянку, яка стала предметом договору, позивач [PERSON] набув на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 08 грудня 2004 року за розпорядженням Миронівської районної державної адміністрації від 08 листопада 2004 року № 391 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 212. 20 листопада 2012 року між позивачем [PERSON] та селянським (фермерським) господарством «Едем» укладено договір оренди землі, за яким орендодавець передала орендарю у строкове платне користування строком на десять років земельну ділянку площею 3,2200 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право на земельну ділянку, яка стала предметом договору, укладеним позивачем [PERSON], вона набула на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 08 грудня 2004 року за розпорядженням Миронівської районної державної адміністрації від 08 листопада 2004 року № 391 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 213. До кожного з договорів додані акти приймання-передачі земельних ділянок, датовані 20 листопада 2012 року, та Додатки, згідно яких узгоджено форму орендної плати та строки її виплати. Вказані обставини підтверджуються державними актами на право власності на земельну ділянку, договорами оренди землі, актами приймання-передачі, додатками до договорів оренди землі, довідками відділу Держземагенства у Миронівському районі Київської області без номера та дати, наданими на запит адвоката від 17 лютого 2015 року (а.с., а.с. 13-26, 108,109). Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин, що підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. До 01.01.2013 державній реєстрації підлягали укладені договори оренди. Згідно з Постановою КМУ від 09.09.2009 № 1021 державну реєстрацію договорів оренди землі здійснюють територіальні органи Держземагентства. Договори оренди землі були зареєстровані в управлінні Держкомзему у Миронівському районі Київської області 27 грудня 2012 року за № 322290004003353 та № 322290004003354. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. Оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі, вони є укладеними, а отже оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Науково-дослідного експертного-криміналістичного центру № 3-03/1317 від 06 листопада 2015 року підписи в договорах оренди землі, додатках до договорів оренди землі та актах приймання-передачі земельних ділянок від імені орендодавця [PERSON] та орендодавця [PERSON] вчинено не ними, а іншою особою. Висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви. Експертиза проведена відповідною експертною установою за постановою слідчого, винесеною у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивачів. Такий висновок розцінюється судом як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні не виникали сумніви, тому особи, які беруть участь у справі, не заявляли клопотання про призначення і проведення експертизи в порядку, визначеному ЦПК. Представник відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем» не оспорював тих обставин, що укладені сторонами договори оренді землі підписані від імені орендодавців не позивачами. Встановлено, що спірні договори оренди землі укладені від імені позивачів, підписані не ними, а іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Щодо порушення прав позивачів суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору передбачає свободу в укладенні договору, неприпустимість примусу щодо вступу у договірні відносини. Підписанням договорів оренди землі від імені позивачів та здійсненням державної реєстрації таких договорів без відому позивачів порушені права позивачів на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору. Оскільки спірні договори оренди землі були укладені без волевиявлення позивачів [PERSON] та [PERSON], в порушення їх права на свободу в укладенні договору, то суд дійшов висновку про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Встановлено, що належні позивачам земельні ділянки фермерське господарство орендувало з 2007 року на підставі договорів оренди земельної ділянки № 1 та № 2, укладених 24 жовтня 2007 року. Державна реєстрація вказаних договорів була вчинена 05 листопада 2007 року. Дані обставини підтверджені договорами оренди земельної ділянки, довідкою начальника відділу Держземагентства у Миронівському районі Київської області від 08 грудня 2015 року (а.с., а.с. 34-36). За змістом укладених 24 жовтня 2007 року договорів оренди земельної ділянки строк дії договорів встановлений у п'ять років та сплив у листопаді 2012 року. Після закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок, належних позивачам на праві власності, земельні ділянки не були передані їм, продовжували перебувати у користуванні відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем». Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Усвідомлюючи, що земельні ділянки перебувають у фактичному користуванні відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем», у 2013 та 2014 роках позивачі отримували орендну плату за користування належними їм земельними ділянками, у 2015 році від отримання орендної плати відмовились. Орендар письмово повідомляв позивачів про необхідність отримання орендної плати, приймав міри для сплати орендної плати та перерахував кошти на банківські рахунки позивачів. Згідно довідки начальника Миронівського відділення «ПриватБанк» № 7 від 16 лютого 2016 року загальна сума, перерахована за оренду земельних паїв за 2015 рік, склала по 7000 гривень обом позивачам. Вказані обставини підтверджені доданими до матеріалів справи письмовими доказами (а.с., а.с. 65- 81), та не оспорюються позивачами, отже є встановленими. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Посилання представника відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем» на ті обставини, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірних договорів, оскільки позивачі достовірно знали про наявність договірних відносин та отримували плату за користування землею, суд вважає такими, що суперечать нормам ст. 261 ЦК України. Перебіг строку позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельними ділянками позивачів та отримання останніми плати за користування ними, а з часу, коли позивачі дізналися або повинні були дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договорів від імені кожного з них. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. Згідно положень ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що позивачі дізналися про порушення свого права, тобто про наявність спірних договорів оренди землі у лютому 2015 року, що в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Обставини щодо початку перебігу строку позовної давності у лютому 2015 року підтверджені листами начальника відділу Держземагентства у Миронівському районі Київської області без номеру та дати (а.с.,а.с. 108,109), за змістом яких вказаною службовою особою надається відповідь на адвокатський запит, датований 17 лютого 2015 року, та повідомляється про наявність укладених позивачами договорів оренди належних їм земельних ділянок, які пройшли державну реєстрацію 27 грудня 2012 року. Допитані як свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що у листопаді 2012 року позивачі приїздили до будинку голови фермерського господарства [PERSON] та мали з ним розмову щодо орендних відносин та орендної плати. Факт такої розмови не спростовує доводів позивачів щодо підписання договорів оренди від їх імені іншою особою та їх обізнаність щодо вчинення вказаних дій у листопаді 2012 року. Згідно положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки судом встановлено, що строк позовної давності позивачами не пропущено, підстави для задоволення заяви представника відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем» про застосування строку позовної давності відсутні. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. Частина 1 ст. 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Згідно з положеннями ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При подачі позову до суду позивачами було сплачено по 551 грн. 20 коп. судового збору та понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі по 1000 грн. Вказані витрати документально підтверджені квитанціями від 02 лютого 2016 року та 02 березня 2016 року. Відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В угодах про надання правових послуг, укладених позивачами з адвокатом [PERSON] 17 лютого 2016 року, року сторони передбачили надання адвокатом послуг з представництва інтересів в судових органах. За понад шість годин участі у судових засіданнях 17 лютого 2016 року, 02 березня 2016 року та 10 березня 2016 року позивачі сплатили по 1000 грн. Гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатом час. Розмір витрат на правову допомогу не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI. Згідно правил ст. 88 ЦПК України понесені позивачами витрати підлягають стягненню з відповідача селянського (фермерського) господарства «Едем», яким порушено права позивачів, на користь кожного з них. На підставі викладеного ст.ст. 15, 16, 203, 210, 215, 261, 267, 626, 627, 792, ЦК України, ст. 152 ЗК України, ст. 13 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 14, 18, 20 ЗК України (у редакції до 01 січня 2013 року), пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved