Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що позивач та відповідач починаючи з 01.06.2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Однак шлюбно-сімейні стосунки припинили у листопаді 2018 року. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON] та сина [PERSON]. Добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей позивач не надає, у звязку з чим позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомляла.. Відповідач у судове засідання не з'явився, при цьому, його представник за довіреністю подала до суду заяву згідно якої заявлений позов відповідач визнає повністю, справу просила розглядати у підготовчому судовому засіданні без її участі та участі відповідача. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2\~ст.247 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідност.55 Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 01.06.2014 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ТП № 176984 (а.с. 3). Згідно свідоцтв про народження серії 1-ТП №225971 та серії 1-ТП №262648 [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матірю [PERSON], 21.10.2014 р.н.та [PERSON], [INFO] (а.с. 4,5). З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні сина. Отже, за змістомстатті 8 Закону України "Про охорону дитинства"кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3ст. 181 СК України). Згідно ч. 1ст. 182СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно якої держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідач являється батьком дітей, а отже, відповідає за їх належний рівень життя. Відповідно до ст.180, ч.3 ст.181 СК Українибатькизобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2ст. 182 СК Українипередбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченихстаттею 184 цього Кодексу. Відповідно до положеньПостанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, зважаючи на визнання заявленого позову відповідачем, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дітей є такою, що підлягає задоволенню. Відповідач являється інвалідом другої групи, що підтверджується посвідченням №3412317459, як наслідок є таким, що звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved