Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.08.2001 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 02.09.2011 р. шлюб між сторонами було розірвано. Як зазначає позивач, подружнє життя з відповідачем не склалось і на даний час вони з відповідачем проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейно-шлюбні відносини. Син проживає разом з нею. Відповідач у вихованні та утриманні дитини участі не бере, у добровільному порядку аліменти не сплачує, не приймає іншої участі в матеріальному забезпечення дитини. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 грн. щомісячно починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, жодних доказів щодо поважності причин неявки в судове засідання суду не надав, а тому, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення за згодою позивача. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 02.09.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с.5) Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір»ю. (а.с.4) Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку відмовляється утримувати неповнолітню дитину, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до роз'яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 17 жовтня 2017 року шляхом направлення позову до суду засобами поштового зв'язку. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги. На підставі викладеного і

Outcome: approved