Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду в грудні 2015 року з позовом до відповідача [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві особистої приватної власності. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона є власником вказаної квартири, право власності на яку виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 вересня 2006 року що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначає, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюбні стосунки з яким припинено в 2012 році за Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси через зловживання ним спиртними напоями, чинення скандалів та образ щодо позивачки та їх доньки [PERSON] Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в квартирі позивачки та продовжував випивати, вчиняти сварки з погрозами, постійно порушувати правила співжиття та громадського порядку. Відповідач добровільно не бажає виселитись з квартири позивачки, постійно чинить перешкоди позивачці в користуванні та розпорядженні її квартирою. Позивачка була вимушена неодноразово звертатись до міліції з приводу скандалів та погроз з боку відповідача, які чинились на очах малолітньої дитини, їх дочки. Вважає подальше проживання з відповідачем в одній квартирі із скандалами та сварками систематичного характеру нестерпним та неможливим для позивачки та її доньки, та оскільки добровільно відповідач не бажає виселитись з квартири позивачки, просить виселити відповідача зі своєї квартири, так як це перешкоджає повною мірою користуватись своїми правами власника квартири. Крім того, відповідач з моменту розлучення та проживання в квартирі позивачки як бувший член сім'ї жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, її ремонті, не платить нічого за користування житлом та комунальними послугами, все оплачує позивачка сама, що завдає їй значних матеріальних збитків, у зв'язку з чим також просить суд стягнути з відповідача за період з грудня 2012 по квітень 2016 включно, з врахуванням поданої до суду заяви про збільшення позовних вимог від 12.05.2016, плату за користування квартирою та комунальними послугами в розмірі 8048,58 грн. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги повністю. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях 29.02.2016р., 28.03.2016р. та 21.04.2016р. приймав участь, позовні вимоги не визнав, просив не задовольняти їх. Відповідач в судове засідання призначенні на 17.05.2016р. і 10.08.2016р. не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд, у зв'язку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, розглядає дану справу по суті за відсутністю відповідача. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, заслухавши пояснення свідків з боку позивача [PERSON], [PERSON], та давши їх показанням відповідну оцінку, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] повністю виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі колишні дружина та чоловік, шлюб розірвано 30 березня 2012 Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси. Шлюбні стосунки позивачка і відповідач припинили через зловживання відповідачем спиртних напоїв, скандалів та образ щодо позивачки, їх доньки. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON]. Позивачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 вересня 2006 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності н нерухоме майно від 02.10.2006 (а.с. 6), належить квартира [ADDRESS]. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка, її донька [PERSON] та відповідач, про що свідчить довідка від 30.11.15 №683 про склад сімї та реєстрації КП «ЖКС «Пересипський» (а.с.8). Всі договори з житлово-комунальними підприємствами укладені з позивачкою, яка і сплачує відповідні житлово-комунальні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 27-61, 93-97). На протязі сумісного проживання з часу розірвання шлюбу в квартирі № 43, відповідач вчиняв сварки з погрозами, образами, чинив психологічне та фізичне насильство відносно позивачки та її доньки, порушував правила співжиття та громадського порядку, через що позивачка з донькою іноді були вимушені не ночувати в своїй квартирі, а перебувати у знайомих та родичів. Це підтвердили в своїх поясненнях свідки [PERSON], [PERSON] Оглянуті Листи від 09.04.12 № 31/24-3785, від 08.02.15 № 31/24-1943 Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Висновок від 24.12.14 ДІМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України щодо розгляду заяв позивачки [PERSON] підтверджують факти антигромадської поведінки відповідача щодо позивачки та доньки, вчинення насильства в сімї та застосування до відповідача заходів попередження такої протиправної поведінки. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», 1950 року, закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.6), яка і вимагає усунення перешкод в реалізації свого права власності. Згідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У вищевказаній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача, який є колишнім чоловіком позивачки. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Однак, статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. У відповідності до частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року зі змінами - при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання інших осіб та позивача в квартирі [ADDRESS]. Його антигромадська поведінка є триваючою, до відповідача застосовувались заходи попередження органами внутрішніх справ, які не дали позитивних результатів, у звязку з чим відповідача можливо виселити із зареєстрованого місця проживання без надання іншого жилого приміщення. Крім того, частиною 3, 4 статті 156 ЖК України встановлено, що повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно до статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем відсутня будь-яка угода про безоплатне користування вищевказаною квартирою, відповідач участі у витратах по утриманню квартири не приймає, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Отже, на підставі наведеного, суд вважає що позов [PERSON] до [PERSON] про виселення, стягнення плати за користування житлом та комунальні послуги підлягає до задоволення. Також суд вважає за необхідне роз'яснити, що вказане рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved