Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 29.08.2015 року він уклав з відповідачем договір безпроцентної позики грошей, відповідно до якого позичив останньому гроші в сумі 230000 грн. Дану суму відповідач зобов"язувався повернути до 01.10.2015 року. У вказаний строк борг відповідач не повернув. На прохання про добровільну сплату останній відмовився. Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 16.08.2016 року позов було задоволено. За заявою відповідача про перегляд заочного рішення, ухвалою Тисменицького районного суду від 12.10.2016 року зазначене заочне рішення від 16.08.2016 року було скасовано і призначено справу до розгляду у загальному порядку. Позивач та його представник у судове засідання не з»явилися. Від представника позивача надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі, позов підтримує, просив його задоволити. Відповідач у судове засідання по справі 27.10.2016 року не з»явився. Відповідач у судове засідання 30.10.2016 року у судове засідання по справі не з»явився повторно, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлявся. У матеріалах справи міститься довідка №896 від 22.03.2016 року про участь відповідача в антитерористичній операції та довідка №3689 від 02.09.2016 року про перебування на службі у Збройних Силах України по контракту. Разом із цим, на території України у встановленому законом порядку режим воєнного стану не оголошувався та не запроваджувався, а відповідач, як військовослужбовець за контактом є суб'єктом надання відпусток у відповідності до п.8.15 розділу VIII Інструкції «Про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», що затверджена Наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за № 438/16454, відтак має можливість брати участь у судовому засіданні по справі. Інших доказів поважності причин своєї відсутності у судовому засіданні відповідач не надав. За таких обставин ухвалено розглядати справу за відсутності відповідача. Дослідивши метеріали справи та зібрані по ній докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 29 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримав у борг від позивача 230 000 гривень на умовах повернення у термін не пізніше 01 жовтня 2015 року. Факт укладання договору позики та передачі грошей підтверджується копією розписки відповідача від 29.08.2015 року (а.с.4). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічну правову позицію Верховного суду викладено у постанові Верховного суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов»язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог чинного законодавства України Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У правовому висновку Верховного суду України у справі №6-63цс13 про стягнення боргу за договором позики (постанова від 18.09.2013 року) зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що відповідач позичив у позивача 230000 грн. терміном до 01.10.2015 року, що стверджується копією розписки (а.с.4). Таким чином, між сторонами було укладено договір позики. У вказаний строк останній борг не повернув та в добровільному порядку від сплати відмовився. У відповідності до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або одержані у меншій кількості. Відповідачем на спростування факту укладання договору позики та передачі грошових коштів доказів не надано. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є підставними та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1049 ЦК України та

Outcome: approved