Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON], звернулись до суду із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради народних депутатів за № 292 від 08.07.1998р. їх бабусі - [PERSON], передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0616 га. За життя [PERSON] звернулась із заявою до Криворізького виробничого бюро державного земельного кадастру на виготовлення технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку. Технічна документація зі складання державного акту виготовлялась більше одного року. Однак, [PERSON] отримати державний акт на право власності на земельну ділянку не змогла, так як померла [INFO]. Зазначали, що 07.09.1998р. було складено Акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність (користування), а 15.06.1999 року - на ім'я [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю. Вказують, що єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] являються вони - позивачі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0616 га. для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Позивачі звернулися до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та отримали свідоцтво на право на спадщину. У свідоцтві зазначено, що житловий будинок, який перейшов у власність позивачів, розташований на земельній ділянці, яка переходить у власність згідно діючого законодавства. У 2013 вони звернулися до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку на якій знаходився успадкований будинок, однак отримали відмову на підставі того, що правовстановлюваний документ на землю виданий після смерті спадкодавця. Позивачі просять суд винести рішення, яким визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,0616га, розташовану за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті їх бабусі [PERSON], яка померла[INFO]. У судовому засіданні позивачі, кожен окремо, підтримали заявлений позов з мотивів та підстав, викладених у позовній заяві, та просилили його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, при цьому заперечує проти позову, оскільки за життя спадкодавець не оформив у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку та відсутні підтвердження щодо відсутності інших спадкоємців. Вислухавши пояснення позивачів, дослідивши в сукупності письмові докази, заперечення відповідача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів за № 292 від 08.07.1998р. [PERSON], передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0616 га в межах згідно з плану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства /а.с. 23 зворот/. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у віці 86 років, про що в Книзі реєстрації актів про смерть 20.07.1998р. зроблено запис № 861 /а.с. 13/. Позивачі у справі - [PERSON] та [PERSON] доводяться онуками по відношенню до померлої [PERSON], що підтверджуються матеріалами справи /а.с. 11-12, 14, 24/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0616 га. для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Як убачається із наданих суду доказів, житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданий Виконавчим комітетом Дзержинської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу 15.05.1978 року, згідно рішення № 192 від 14.04.1978 року та зареєстрований в Інвентарбюро м. Кривого Рогу в реєстрову книгу № 215, стор.128, запис № 48928 /а.с. 24/. Зазначений житловий будинок на момент відкриття спадщини складався з: глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку А-1, загальною площею 81.1 кв.м., жилою площею 36,3 кв.м., літньої кухні - Б. гаража Г, сараю - Д, вбиральні -Е, погрібу И, № 1-4 заборів, І- водоколонки, II - заміщення /а.с. 24/. З матеріалів справи вбачається, що єдиний спадкоємець першої черги, син [PERSON] - батько позивачів - [PERSON], помер [INFO] /а.с. 15/. Як вбачається із відповіді Криворізької філії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області на ухвалу суду про витребування доказів, при перегляді справи № 2-15 «Спадкові справи» (том № 16 за 1999р.) фонду № 10 Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, виявлено, що 09 січня 1999р. із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори звернулись [PERSON] та [PERSON]. Інші особи із заявою про прийняття спадщини або про відмову від не звертались. Згідно наявних паперових носіїв заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. Перевірку проведено з 1953р. по 1998р. /а.с. 81/. Тобто, позивачі, [PERSON] та [PERSON] як єдині спадкоємці після смерті [PERSON], померлої [INFO], 09.01.1999р. звернулись до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини /а.с. 82/. Судом встановлено, що 03 вересня 1999р. за заявою [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 1-1965 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я онучок померлої - позивачів у справі. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з глинобитного обкладеного цеглою жилого будинку А-1, загальною площею 81.1 кв.м., жилою площею 36,3 кв.м., літньої кухні - Б. гаража Г, сараю - Д, вбиральні -Е, погріба И, № 1-4 заборів, І- водоколонки, II - заміщення, та знаходиться в [ADDRESS] /а.с. 24, 81, 84/. Також в свідоцтві про право на спадщину зазначається, що вказаний житловий будинок розташовано на земельній ділянці, яка переходить у тимчасове користування [PERSON] та [PERSON] і підлягає оформленню в особисту власність, згідно діючого законодавства /а.с. 24/. Право приватної власності на житловий будинок зареєстровано позивачами в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 08.10.1999 року і записи внесені в реєстрову книгу під № 215,128 за № 48926 /а.с. 24, зворот/. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Криворізьким виробничим бюро державного земельного кадастру у 1998році заведено землевпорядну справу по передачі земельної ділянки в приватну власність [PERSON] по [ADDRESS] /а.с. 21/, 07.09.1998р. складено Акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність [PERSON] /а.с. 22/. У подальшому, а саме 15.06.1999 року - на ім'я померлої [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю Серії [NUMBER], згідно з яким [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів за № 292 від 08.07.1998р. передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0616 га в межах згідно з плану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства /а.с. 23/. Видача у 1999році на ім'я [PERSON] вищевказаного державного акту на землю підтверджена листом Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області /а.с. 85/. Позивачі 26 липня 2013 року звернулися до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори з завою про видачу свідоцтв про спадкове право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0.06016га, на якій знаходиться успадкований житловий будинок, однак у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на земельну ділянку відмовлено з тих підстав, що право встановлюваний документ на землю виданий вже після смерті спадкодавця /а.с. 6/. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. При розгляді справ про спадкування, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, суд встановлює законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини (що зазначається в роз'ясненнях, викладених в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013року). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Згідно з ст. 529 Цивільного кодексу УРСР, чинного на момент відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Так як спадкоємець першої черги (батько позивачів) помер до відкриття спадщини, позивачі являються спадкоємцями за правом представлення відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, оскільки внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Як зазначає у своїй постанові № 7 від 16 .04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» (зі змінами та доповненнями) громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК України, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством (п. 18). Відповідно до статті 1225 ЦК України (чинного на момент звернення позивачів до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на право власності на земельну ділянку) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно з ст. 6 ЗК України 1992року (чинному на момент відкриття спадщини), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок безоплатно для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі, зокрема: одержання їх у спадщину. Стаття 30 цього ж кодексу визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Слід значити, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю або укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] підтверджене відповідним рішенням компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; документацією на земельну ділянку, межі якої визначено в натурі та погоджено із суміжними землевласниками та землекористувачами; Державним актом на землю, який зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 97643 /а.с. 21-23, 85, 86/. Порядок реєстрації та видання державних актів на землю визначався чинними на момент прийняття рішення компетентного органу Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затв. Наказом Держкомземресурсів N 28 від 15.04.1993р., та чинної на момент видання державного акту Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі, затв. наказом Державного комітету України по земельних ресурсах за № 43 від 04.05.1999р.. Крім того. на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами (ст. 549 ЦК УРСР) було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі звернення спадкоємця до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі вчинили дії, які свідчать про прийняття спадщини, однак, у зв'язку із змінами в законодавстві щодо регулювання земельних відносин, а так само і оформлення прав на земельні ділянки в порядку спадкування, позивачі, змушені звернутись до суду із відповідним позовом. Доказів того, що на підставі норм діючого на час виникнення спірних правовідносин Земельного кодексу України право власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS], було припинено, суду не було надано. Відповідно до ст. 1225 ЦК та ст.120 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом. Внаслідок відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищеназвану ділянку, позивач у інший спосіб, ніж шляхом визнання права власності на землю на підставі ст.ст.15, 16 ЦК України судовим рішенням, не зможе поновити порушене право. В ході судового розгляду не було встановлено претензій з боку інших осіб на земельну ділянку, у зв'язку з чим, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved