Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до відповідача про визнання договору фінансового лізингу № 000802 від 14 серпня 2014 року, укладений між ним та відповідачем, в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 20 від 08 січня 2014 року, разом з додатками 1,2,3 недійсним та стягнення з відповідача на його користь суму авансового платежу у розмірі 36000 грн. та касову операцію в розмірі 432 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 серпня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 000802 разом з додаткам 1,2,3, предметом якого є автомобіль марки Honda Accord 2,4 АТ Sport. Під час підписання договору представником відповідача позивача було запевнено, що предмет лізингу є в наявності та після сплати авансового платежу в розмірі 36\~000 грн. на наступний день автомобіль буде доставлений до м. Мелітополь, де він зможе його отримати. Сплативши авансовий платіж в розмірі 36\~000 грн., та не дочекавшись наступного дня автомобіля, позивач зателефонував до офісу відповідача, де представник йому повідомила, що треба уважніше читати договір, тому що автомобіль в кращому випадку буде лише через рік, і ціна його вже змінилась. На його вимоги розірвати договір та повернути гроші, йому вказали на штрафні санкції. Отже, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, укладеним з порушенням норм чинного законодавства України. Тому позивач просить суд визнати вказаний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності договору, стягнувши з відповідача на його користь суму авансового платежу у розмірі 36000 грн. та касову операцію в розмірі 432 грн. В судове засідання сторони не з'явились. Від позивача надійшло клопотання з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Також просить не приймати суд до уваги заперечення відповідача, оскільки вони не засновані на вимогах діючого законодавства та встановленої правовими позиціями Верховного Суду України судової практики. Представник відповідача в судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причини неявки. При цьому в попередніх судових зсіданнях від представника відповідача надійшли заперечення проти позову, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що встановлені параграфом 6, ст.ст. 806-809 ЦК України і спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг» договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню, а тому вважає, що правова позиція Верховного Суду України суперечить чинному законодавству України. Крім того, зазначив, що вимога позивача про визнання договору недійсним є незаконна, оскільки аналіз умови договору свідчить про відсутність дисбалансу договірних прав та обовязків між його сторонами і про відсутність порушення принципу добросовісності. Умови договору є прозорими та відповідають законодавству України. Посилання позивача, як на підставу визнання договору лізингу недійним, на відсутність в договорі індивідуальних ознак предмету лізингу також вважає неприйнятними, оскільки жодним чином не порушує права позивача як споживача. Також вважає неправомірною вимогу позивача щодо стягнення 432 грн. банківської комісії, оскільки відповідачем вони отримані не були, а є комісією банку «УКРСИББАНК». Через неявку відповідача у судове засідання з невідомих причин, на підставі заяви представника позивача, у відповідності зі ст. 224 ЦПК України суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за їхньої відсутності та неявки відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що позовна заява підлягає повному задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до укладеного договору № 000802 фінансового лізингу та додатків №№ 1,2,3 до нього від 14 серпня 2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 20 від 08 січня 2014 року, лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет Лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), вартістю 360\~000 грн., а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. \\а.с. 6-11\\ Згідно п. 3.1. договору предметом лізингу є транспортний засіб автомобіль Honda Accord 2.4. AT Sport.\\а.с.6 зв.сторона\\ Відповідно до п. 5.1. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 (девяносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. /а.с.7 зв.сторона/. Згідно квитанцій № 4 від 14 серпня 2014 року [PERSON] був сплачений авансовий внесок в розмірі 36\~000 грн., а також касова операція в розмірі 432 грн. \\а.с.14, 15\\ Однак, в обумовлений договором строк предмет лізингу відповідачем передано не було. Положеннями\~статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно частини 2\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно ч. 4\~ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини 2\~ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до\~ст. 628 ЦК України\~та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу Згідно\~ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, договір фінансового лізингу № 000802 від 14 серпня 2014 року, разом з додатками 1,2,3 між сторонами нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно п.7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно ч. 4 ст.\~203, ч. 1,\~2\~ст.\~215, ч. 1 ст.\~220 ЦК України\~договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 року та 19.10.2016 року у справі № 6-65цс16 та у справі за №6-1551цс16 які також стосуються подібних правовідносин із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», та які згідно\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України. Частиною 1\~ст. 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 цього Закону\~- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509\~ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Так, в оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Отже, такі норми прямо суперечать ч. 1\~ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, зі змісту договору фінансового лізингу № 000802 від 14 серпня 2014 року, разом з додатками 1,2,3, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг»,\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справах №6-65цс15 та №6-3020цс15. Крім того, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~ст. 807 ЦК України. Тобто укладений договір не був спрямований на настання реальних наслідків. Враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог\~ЦК України,\~Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 000802 від 14 серпня 2014 року, разом з додатками 1,2,3 є недійсним. Статтею 216 ЦК України\~встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено авансовий платіж на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в розмірі 36\~000 грн. та понесені витрати на касову операцію, тому вказані кошти повинні бути повернуті позивачу. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним. Таким чином, суд вважає необхідним визнати договір фінансового лізингу № 000802 від 14 серпня 2014 року разом з додатками 1,2,3, укладений між сторонами, недійсним, а також стягнути з відповідача на користь позивача суму авансового платежу у розмірі 36000 грн. та касову операцію в розмірі 432 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного. Згідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Питання справляння судового збору, крім Закону України «Про судовий збір», регулюється іншим законодавством. Зокрема, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентує, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», зі змінами, що набрали чинності 01 вересня 2015 року, такі особи не віднесені до кола субєктів, які звільняються від сплати судового збору. Разом із цим такий припис ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не вступає в колізію з положеннями ст. 5 Закону України «Про судовий збір», якою визначено пільги щодо сплати судового збору, оскільки коло вимог і осіб, які мають такі пільги за цим Законом, не є вичерпним. [PERSON] не містить застережень про те, що закони України та інші нормативно-правові акти до приведення їх у відповідність із цим Законом діють у частині, що не суперечать йому, а лише доручає Кабінету Міністрів України підготувати та подати на розгляд Верховної Ради України законопроект щодо внесення змін до деяких законодавчих актів України. Таким чином, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, а також повного задоволення позовним вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 1280 грн. (за дві позовні вимоги). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved