Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту належності державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 010135 його матері [PERSON], оскільки від встановлення цього факту залежить виникнення його право на спадкування на земельну ділянку. Крім того, позивач просить визнати за ним право власності на спадкову земельну ділянку після смерті матері [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем за заповітом, у встановлений законодавством строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини, однак на момент відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем. Пізніше, 16.03.2018 р., позивач звернувся до державної нотаріальної контори за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно. За клопотанням представника позивача [PERSON] (довіреність № 458 від 13.04.2016 р.) з відділу у Ренійському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області була витребувана інформаційна довідка про нормативно грошову оцінку земельних ділянок площею 2,17 га, яка розташована на території Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області. Позивач у підготовче судове засідання не зявився, представник позивача [PERSON] направив до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача по справі, у підготовче судове засідання не зявився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON], померла 24.10.2013 р.; копія заповіту від 09.06.2004 р., згідно якого [PERSON] все своє майно заповіла сину [PERSON]; копія державного акту на право приватної власності на землю площею 2,17 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власник [PERSON]; довідка про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 2,17 га, розташованої на території Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області, згідно якої грошова оцінка становить 59252,94 грн.; копія довідки Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області від 26.02.2016 р., згідно якої вбачається, що на момент смерті [PERSON], разом з нею мешкав її син [PERSON]; копія рішення суду, згідно якого було встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON]; копія свідоцтва про народження [PERSON], мати [PERSON], батько [PERSON]; копія постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії, підстава відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 24.10.2013 року померла [PERSON] Під час життя [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю, в якому її прізвище вказано невірно - «Келіогло», тоді як в паспорті громадянина України та в свідоцтві про смерть її прізвище вказано «Кєліогло». Ця помилка виникла внаслідок неправильного перекладу прізвища з російської на українську мову, у звязку з чим, при виготовлені державного акту на право власності на земельну ділянку, посадовими особами Ренійської районної державної адміністрації було допущено помилку в написанні прізвища матері позивача. Виправити ці розбіжності в позасудовому порядку є неможливим, від встановлення цього належності правовстановлюючого документу залежить виникнення у позивача права на спадкування на земельну ділянку за вказаним державним актом на право приватної власності на землю. Факт родинних відносин між [PERSON] та позивачем по справі встановлено рішенням суду від 26.01.2017 р., згідно якого [PERSON], [INFO] є матірю [PERSON], [INFO] Під час життя [PERSON] залишила заповідальне розпорядження, у звязку з чим спадкоємство здійснюється за заповітом. Спадкоємцем за заповітом є позивач по справі [PERSON]. У встановлений законодавством строк, позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак на момент відкриття спадщини, постійно проживав разом із спадкодавцем. Ці обставини підтверджуються довідкою Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області від 26.02.2016 р. Інших спадкоємців, які б мали обовязкову частку у спадщині не має. 16.03.2018 р. [PERSON]. звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії. Ця обставина змусила позивача звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Таким чином, позивач прийняв спадщину, що залишилася після смерті матері, шляхом постійного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців, які б мали обовязкову частку у спадщині не має. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Згідно зі ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, в томі числі про належність правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Про помилкове трактування прізвища матері позивача свідчать викладені ним у позові обставини. Згідно паспорту громадянина України та свідоцтва про смерть прізвище матері позивача вказано як «Кєліогло», однак при виготовлені державного акту на право приватної власності на землю, серії І-ОД № 010135, посадовими особами Ренійської районної державної адміністрації було допущено помилку в написані прізвища матері позивача, та її прізвище було вказано - «Келіогло». Виправити ці розбіжності в позасудовому порядку є неможливим. Тому, суд приходить до висновку, що факт належності матері позивача правовстановлюючого документу підлягає встановленню, оскільки він має юридичне значення, від нього залежить виникнення у позивача права на спадкування на земельну ділянку за вказаним державним актом на право приватної власності на землю. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. 1235 ЦК України). Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від спадщини не заявляв. Інших спадкоємців, які б мали обовязкову долю у спадщині, не має. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак оформити її не може у звязку з обставинами, які не залежать від нього. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на нерухоме майно з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved