Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що вона прийняла спадщину після смерті чоловіка в 2005 році, який був головою колгоспного двору і будинок в якому вона проживає вони побудували спільно на протязі 1985-1988 років. Відповідач, яка зареєстрована в її будинку, не проживає в цьому будинку з серпня 2011 року після розлучення з її сином, не бере ніякої участі в утриманні будинку. Факт її реєстрації є перешкодою в отриманні нею субсидії, тому вона і звернулась до суду. В судовому засіданні позов просила задовольнити. Не заперечила, щоб її неповнолітня внучка [PERSON], батьками якої є її син і відповідач була зареєстрована разом із своїм батьком в її будинку. Відповідач в судові засідання призначені на 05.01.2015 року, 27.01.2015 року та 10.02.2015 року не з'явилась. Направила до суду поштою письмове заперечення проти позову, що поступило до суду 06.02.2015 року, в якому просила відмовити в задоволенні цього позову. Суд вислухавши осіб, що брали участь під час розгляду даної справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Факт реєстрації відповідача в будинку позивача і її не бажання добровільно знятись з реєстрації перешкоджає позивачу в можливості звернення для оформлення субсидій. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що: Позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] в 2005 році (а.с.11), як спадкоємець першої черги згідно вимог ст.1268 ЦК України, де зазначено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про права на спадщину не позбавляє спадкоємця права на майно, залишившись проживати в їхньому будинку в [ADDRESS], який відносився до колгоспних дворів. Даний будинок був побудований, ще в 1985 році, про що зазначено в технічному паспорті (а.с.7-9). Станом на 15.04.1991 року відповідач в даному будинку не проживала, що підтверджується довідкою сільської ради №599 від 02.12.2014 року (а.с.12). На даний час в цьому будинку зареєстровані і проживають позивач [PERSON], і її син [PERSON], а відповідач [PERSON] та неповнолітня внучка позивача [PERSON] зареєстровані, але не проживають з серпня 2011 року і витрат на його утримання не несе, що підтверджується, крім тверджень позивача і довідкою із сільської ради №598 від 02.12.2014 року. Факт не проживання і факт не утримання майна в даному господарстві не заперечується і відповідачем, про що зазначено в її письмовому запереченні. Також даний факт підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Які повідомили, що відповідач [PERSON] вже більше трьох років не проживає в господарстві [PERSON], не бере ніякої участі в утриманні даного господарства, не обробляє город біля нього. Згідно Рішення Городенківського районного суду від 22.12.2012 року шлюб між відповідачем [PERSON] та сином позивача [PERSON] розірвано (а.с.6). Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. Позивач не просить визнати такою, що втратила право на користування своєї неповнолітньої внучки [PERSON] 2006 року народженні і не заперечує, щоб вона була зареєстрована в її будинку де зареєстрований і її син [PERSON], що являється батьком неповнолітньої, тому судом не залучається для участі у справі орган опіки і піклування. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що в задоволенні даного позову слід відмовити з підстав зазначених в її письмовому запереченні. А саме тому, що її виїзд з господарства позивача стався не з її волі, а вимушено, що у неї немає ні батьків ні власного житла, що вона самостійно опікується донькою, що вона офіційно працевлаштована і не має постійного місця проживання, крім цього житла, оскільки ці твердження, під час розгляду справи судом, не було підтверджено жодними доказами. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України, особа втрачає право на користування житловим приміщенням у випадку своєї відсутності в даному приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним на свій розсуд та розпоряджаються ним. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки обставини, викладені позивачем, свідчать про те, що відповідач в будинку за адресою [ADDRESS] не проживає понад три роки, не бере участі в його утриманні, не являється членом сім'ї позивача і доказів на спростування цих обставин ніким не надано, тому суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved