Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом мотивуючи, що відповідно до договору дарування від 17 серпня 1999 року [PERSON] подарувала [PERSON] трьохкімнатну квартиру під [ADDRESS]. При обговорюванні умов договору до його укладання [PERSON] та [PERSON] домовлялися про те, що останній буде доглядати за [PERSON], забезпечувати її продуктами харчування та ліками, займатися домашнім господарством. Відповідно позивач вважала, що мова йде про договір довічного утримання. При підписанні договору вона його не читала, вважала, що там прописані умови договору довічного утримання. Наміру на укладання договору дарування не мала. [PERSON] в квартиру не вселявся, комунальні платежі не сплачував. Періодично став проживати в квартирі з дозволу [PERSON] в одній кімнаті з 2012 року за що сплачував 600,00 грн на місяць на користь позивача. Так як [PERSON] вживав спиртні напої, [PERSON] попросила його виселетись з квартири. 13 березня 2015 року відповідач знову вселився до квартири та повідомив, що він є єдинним власником квартири і проживання [PERSON] залежить від його волі. Саме в березні 2015року позивач зрозуміла, що помилково уклала договір дарування квартири замість договору довічного утримання. Просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори 17 серпня 1999 року за реєстровим номером 1-2310, недійсним. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав наведених в ньому, позовні вимоги просили задовольнити. Позивач надала пояснення в суді, та звернула увагу, що підписуючи договір дарування 17 серпня 1999 року, вважала, що за це отримає продукти харчування, догляд і частково гроші до кінця свого життя. У зв'язку із розірванням шлюбу із [PERSON], який пішов від неї; відсутністю дітей, які могли б її доглядати, адже хворіла на «жіночі» хвороби; була непрацездатною, мала намір укласти договір довічного утримання. Волевиявлення на безоплатну передачу свого майна, а саме квартири [ADDRESS] у власність обдаровуваного у 1999році не мала. В березні 2015року від відповідача, який вселився разом із співмешканкою та її дитиною почула певні вимоги. Відповідач зазначав, що [PERSON] має вести себе «тихо», адже він є власник квартири [NUMBER] та якщо не буде слухати його, її відвезуть у будинок для літніх людей. Звертала увагу, що її фактично «виживають» з квартири [NUMBER] та вона зверталась до правоохоронних органів з цього приводу. Крім того. позивач зазначила, що квартира є її єдиним житлом і отримала вона квартиру [NUMBER] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом видане Першою Херсонською державною нотаріальною конторою 01.06.1993р. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову мотивуючи це тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17 серпня 1999 року, який був також зареєстровано відповідачем в Реєстраційній службі Дніпровського районного управління юстиції м.Херсона 26.05.2015р.; позивачкою пропущено строк звернення до суду; не надано доказів на підтвердження її позиції. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Перша Херсонська державна нотаріальна контора в особі завідувача [PERSON] надали клопотання про розгляд справи без їх участі, покладались на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та свідків суд встановив наступне. Відповідно до договору дарування від 17 серпня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Сочинською Л. С.: «1. Гр. [PERSON] подарувала, а гр. [PERSON] прийняв в дар належну дарителю трьохкімнатну квартиру під номером [NUMBER], жилою площею 41,7 кв.м., загальною площею 55,8 кв.м., що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS]» Вказаний договір підписано сторонами.(а.с.7) Відповідно до штемпеля на звороті договору дарування від 17.08.1999 року, договір дарування зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 17.08.1999року.(зворотній бік аркушу справи 56) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Дата державної реєстрації 26.05.2015 року. (а.с.88) Відповідно до довідки ЖЕО ЖБК «Дніпровець» від 19.05.2015року [PERSON] зареєстрована за адресою: квартира [ADDRESS] з 12.10.1973 року і по даний час. Разом з нею зареєстрований [PERSON], [INFO]. з 22.04.2015 року.(а.с.54) Відповідно до паспорту [PERSON]зареєстрований за адресою: квартира [ADDRESS] з 22.04.2015року.(а.с.139) Відповідно до довідки 676/1 Протокол 105 від 12.05.2015р. КЗ «Херсонської міської клінічної лікарні ім.О.С. Лучанського ЛКК» [PERSON] [INFO]: «наблюдается по поводу Д.S Аденокарциномы. ВИСНОВОК КОМІСІЇ: матки операция №1999г. Сахарный диабет ІІ тип. 2005г.ИБС: перенесен инфаркт миокарда….» (а.с.55) Відповідно до копії талону-повідомлення №14 10.09.2015року прийнято заяву та зареєстровано за № 11097. (а.с 131) Відповідно до розрахункових та абонетських книжок рахунки по сплаті за комунальні послуги ВАТ «Херсонська ТЕЦ», «Херсонобленерго», МКП «ВУВКГ м. Херсона» відкриті на громадянку [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій за сплату комунальних послуг від імені [PERSON] Відповідно до довідки ЖЕО ЖБК «Дніпровець» від 19.05.2015 року особистий рахунок відкрито на ім'я [PERSON], однак у довідці відсутня інформація щодо дати відкриття рахунку на ім'я відповідача. Відповідно до копії довідки - характеристики квартири, датована 1999 роком, наданої Державним нотаріальним архівом Херсонської області, вказана довідка видана [PERSON] для надання в державну нотаріальну контору на предмет оформлення відчуження квартири: «[ADDRESS] зареєстрована в бюро технічної інвентаризації….під номером №203…». (а.с.121) Відповідно до Заказу від 05 квітня 1999року від [PERSON] адресованого до Херсонського БТІ зазначено: «прошу выдать справку-характеристику для отчуждения квартиры расположеного в [ADDRESS]».(а.с.145) Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 р. і продовжують діяти після набрання чинності ЦК 2003 p., застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів, незалежно від дати їх укладення. Оскільки про питання недійсності таких договорів в Прикінцевих та перехідних положення ЦК 2003 р. нічого не зазначено, то при розгляді таких справ мають застосовуватись правила Кодексу, що діяв на момент укладення такого договору. Таким чином, при вирішенні даного спору щодо недійсності спірного договору дарування повинні застосовуватись правила ЦК України 1963 року. Статтею 243 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Виходячи із змісту ст.243 ЦК України, в редакції 1963 року, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР 1963, угода укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважити, що угода не була б укладена. [PERSON], який був опитаний як свідок 11.12.2015року звертав увагу суду на наступні обставини. Так, 17.08.1999році було підписано договір дарування між ним та позивачем. Ключ від квартири [ADDRESS] йому позивач не передавала і він його не просив. У 1999 році відповідач до квартири [NUMBER] не вселявся і питання щодо свого вселення та реєстрації не ставив, адже жив і працював в с.Ольгівка Бериславського району. Меблів чи будь-якої техніки (телевізор, холодильник) до квартири не завозив. Звертав увагу суду, що був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 20.11.1995р. разом з батьками. Знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 17.04.2015року. Питання виселення або переїзду [PERSON] з адреси: [ADDRESS] ніколи не обговорювалось. За комунальні послуги по квартирі [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] не сплачував та рахунки у комунальних службах не переоформлював на своє імя. Знав, що усі сплати за комунальні платежі робить позивач. До підписання договору дарування, відповідач добре знав, що була домовленість із позивачем-[PERSON]., що їй буде надаватись постійна допомога у вигляді передання продуктів харчування та інша допомога, про що він не заперечував. Проживаючи разом із батьками в с.Ольгівка відповідач працював зоотехніком та наміру змінювати місце роботи не мав. З 1999 року і по березень 2015року [PERSON] періодично привозив позивачу у сумці все, про що домовлялись перед підписанням договору дарування, що вирощено (вироблено) у сільській місцевості: м'ясо, курей, яйця, в тому числі закриті на зиму овочі та фрукти у скляних банках; особисто заходив до квартири [NUMBER] та особисто віддавав. У 2012 році він попросив позивача дозволити йому проживати у квартирі [ADDRESS] та сплачував за кімнату в якій проживав спочатку 400,00 грн., потім 600, 00 грн. та 800,00 грн. Розмір грошових коштів в сумі від 400,00 грн до 800,00грн, які сплачував [PERSON] за проживання у кімнаті за адресою [ADDRESS] було визначено із [PERSON] виходячи із суми, яку могла отримати [PERSON] за передачу кімнати студентам за договором оренди. 22.04.2015року [PERSON] зареєструвався у квартирі і повідомив про це позивача, показав їй договір дарування підписаний у 1999році. З цього часу до квартири вселилась і його співмешканка з дитиною, до сьогодні вони усі разом проживають у квартирі [NUMBER]. Позивач була категорично проти того, щоб [PERSON] проживав із співмешканкою та її дитиною у квартирі [NUMBER], адже вона літня людина. У зв'язку з цим почались сварки, позивач почала зверталась до співробітників міліції(поліції). 11.12.2015р. в суді [PERSON] зазначав, що він є господарем квартири і позивач мала взагалі з ним радитись з усіх питань пов'язаних із спірною квартирою і в питаннях передачі квартири для проживання для студентів усі роки з 1999року по сьогоднішній день теж. Вважає, що договір дарування був укладений відповідно до закону, є дійсним, а додатковою гарантією цього є реєстрація у 2015році договору додатково у реєстраційній службі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає сторони давно. Зазначав, що позивач здавала згідно договору оренди кімнату для студентів у квартирі [NUMBER] приблизно з 1998року, адже пенсії тітці не вистачало. Крім цього, звертав увагу суду, що позивач хворіла на «жіночі» хвороби; з часу коли її чоловік покинув потребувала допомоги у вигляді коштів, ліків, яку він їй іноді надавав. Звертав увагу, що позивач знає сімю [PERSON] давно та досить часто їх відвідувала в с.Ольгівка Бериславськог району. Щодо проживання відповідача у квартирі [NUMBER] зазначив наступне : «вперше в квартирі [NUMBER] побачив відповідача, як мешканця, в березні 2015 року; від [PERSON] дізнався, що він є господарем даної квартири.» Свідок [PERSON] пояснила суду, що перебуває у дружніх відносинах із позивачем, так як дітей позивач не має, а вони подруги та спілкувались одна з одною. Зі слів [PERSON] знала, що питання щодо квартири [NUMBER] в якій проживає позивач вирішено з [PERSON] Їй особисто позивач розповідала, що з с.Ольгівка вона отримує продукти харчування від сім'ї [PERSON], як було домовлено та іншу допомогу. Так як [PERSON] не цікавилась усіма подробицями домовленості між [PERSON] та [PERSON], то більш повних відомостей про умови договору пояснити суду не могла. Звертала увагу суду на те, що відповідач хворів на туберкульоз і про це їй розповідала позивач, в 2013 році відповідач лежав у лікарні з цього приводу. Також повідомила, що коли від позивача пішов чоловік до іншої жінки в 1998році, вона почала здавати кімнату студентам, їй потрібні були кошти на ліки, адже вона хворіла. Отже, до укладання договору сторонами було досягнуто угоди про те, що [PERSON] буде матеріально та продуктами харчування забезпечувати [PERSON],яка мала проблеми із здоров?ям та потребувала додаткових коштів та ліків та отримає беззаперечне право користування та розпорядження квартирою після її смерті. Факт матеріального забезпечення та забезпечення продуктами харчування підтверджено свідками, відповідачем, допитаним у якості свідка, поясненнями позивача. Після укладання договору фактичного передання квартири не відбулося, ключі від квартири [NUMBER] позивачка після відчудження квартири відповідачу не передала. Позивач продовжує проживати в квартирі, яка є його єдинним житлом (даний факт не оспорюється сторонами). До весни 2015 року [PERSON] не здійснив жодних дій направлених на реалізацію свого права власності. Почав проживати в одній кімнаті квартири [NUMBER] періодично з дозволу [PERSON] та сплачував їй за проживання. Тягар утримання майна: квартири [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], як власник [PERSON] не ніс. Визнання позивачем того факту, що [PERSON]зверталась до БТІ із заказом на отримання довідки-характеристики для оформлення квартири на відчудження не спростовує її наміру укласти саме договір довічного утримання. Посилання відповідача на те, що довідка - характеристика квартири за 1999 рік, яку отримала [PERSON] у БТІ та була подана для укладання саме договору дарування не може підтвердити реального наміру укладання позивачем саме договору дарування, вважає суд, так як договір довічного утримання, при умові виконання всіх його умов, також передбачає перехід права власності. Суд вважає, що позиція відповідача та його представника, які звертали увагу, що позивач читала договір дарування та знала усі пунки договору не може мати для суду пріоритетного значення, адже суд має вивчити усі докази поданні сторонами по справі для прийняття законного рішення. Крім того, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним, як зазначено у правовій позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України по справі 6-202цс15 від 21.10.2015 року. Також суд звертає увагу, що дії відповідача у 2015році щодо звернення до Реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції м.Херсона з приводу додаткової реєстрації речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] підтверджують сумніви відповідача в тому, що він дійсно набув права власності на квартиру [NUMBER] у 1999році, адже як він пояснив у суді, вважав це додатковою гарантією того, що він є власником квартири [NUMBER]. Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що [PERSON] довела, що в неї був відсутній намір на укладання договору дарування від 17.08.1999р.; у 1999році у позивача було відсутнє волевиявлення на підписання саме договору дарування квартири [ADDRESS] яка є єдиним її житлом. Дана позиція суду збігається з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду України по справі 6-202цс15 від 21.10.2015 року відповідно до якого договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом, відповідач надав клопотання «Про застосування процесуального строку», звертав на пропуск строку позивачем для звернення до суду за захистом її прав (у судових засіданнях представник відповідача вважав, що провадження по справі відкрито в супереч закону, адже є договір дарування). Позивач звертала увагу, що відповідач заявив свої права на квартиру весною 2015 року, зареєструвався у квартирі [ADDRESS] у квітні 2015року (показав свій паспорт [PERSON] та оригінал договору дарування), вселився із співмешканкою та її дитиною до квартири [NUMBER], то час, з якого позивачка дізналася про порушення свого права є березень - квітень 2015року. Крім того, позивач зазначала в суді, що для повного захисту своїх Конституційних прав надає клопотання про поновлення строку позовної давності, адже на вулиці чи у будинку для літніх людей вона залишитися не може; квартира є її єдиним житлом, отриманим у спадщину. З урахуванням норм законодавства та викладених позицій сторін (їх клопотань), суд вважає, що підстави для застосування норм законодавство про пропущення строку позовної давності відсутні. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача. Що стосується витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. [PERSON] надала витяг з договіру про надання юридичної допомоги від 11.06.2015р., ордер від 11.06.2015року, довідку-розрахунок за договором про надання юридичної допомоги, квитанції про сплату гонорару адвокату Задорожній І.В. у сумі 4000,00грн. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи кількість судових засідань за участю адвоката Задорожньої І.В.(16.06.2015року, 22.06.2015року, 06.07.2015року, 20.07.2015року, 29.07.2015року, 18.08.2015року, 02.09.2015року, 17.09.2015року, 30.09.2015року, 17.11.2015року, 11.12.2015року), розрахунок, розмір мінімальної заробітної плати, час на ознайомлення з матеріалами справи 11.12.2015року суд приходить до висновку про обгрунтований розміру витрат позивача на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. Отже, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на квартиру підлягає задоволенню. Також, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2940,00 грн. Повний текст рішення складено 15.12.2015р.

Outcome: approved