Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власниками житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. На думку позивача відповідач, псує майно, що знаходиться в будинку, вчиняє сварки, за комунальні послуги не сплачує, а протягом останніх місяців взагалі не проживає в спірному будинку, а тому позивачка змушена звернутися до суду з позовом про виселення. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовільнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 11 квітня 1988 року на підстав ірішення Васильківської міської ради народних депутатів №65 від 15 березня 1988 року, [PERSON] є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В будинковій книзі зазначено, що [PERSON] прописаний за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з висновку по матеріалах перевірки від 02.12.2013 року, позивачка зверталася до чергової частини Васильківського МВ ( з обслуговування м. Василькова та Васильківського району) ГУ МВС України в Київській області, позивачка зверталася із заявою про те, що [PERSON] відмовляється добровільно виписуватися із її будинку. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, та ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Положенням ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Положення ч.2 п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Таким чином, оцінуючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про необхідність захисту майнових прав позивача, шляхом виселенням відповідача без надання іншого житлового приміщення. На підставі наведеного та

Outcome: approved