Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником будинку [ADDRESS]. З 1986 року в даному будинку також почали проживати його донька [PERSON] зі своїм чоловіком (відповідачем по справі) [PERSON]. У 2003 році його донька розірвала шлюб з відповідачем, при цьому продовжували проживати у його будинку. З 2016 року відповідач почав фактично проживати у своїх родичів за межами села Христофорівка. На початку 2018 року відповідач повернувся до с. Христофорівка Баштанського району та почав приходити кожного вечора до домоволодіння позивача та ночувати у своєму автомобілі, що знаходиться на подвір'ї будинку позивача. При цьому відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння вчиняв сварки з донькою позивача, ображав нецензуною лайкою позивача та погрожував фізичною розправою, тим самим створює неможливі умови для проживання іншим особам. Посилаючись на викладене, позивач просить суд виселити відповідача з вищевказаного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позов підтримує, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином (рекомендованим листом з повідомленням), відомостей про причину своєї неявки до суду не надав, відзив на позов не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи (копію свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20.09.1990 року; копію свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копію актів від 27.06.2017 року, 08.11.2017 року, 14.06.2018 року; довідку Христофорівського територіального органу виконавчого комітету Баштанської міської ради від 13.06.2018 року; повідомлення Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області від 08.12.2017 року, 27.12.2017 року, 26.02.2018 року, 08.08.2018 року, 09.08.2018 року; копію постанов Баштанського районного суду Миколаївської області від 31.07.2018 року та 18.09.2018 року), суд приходить до висновку необхідності задоволення позову. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до правил ст. 78 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися відповідними письмовими доказами. Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК Української РСР, позивач посилається на те, що відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння вчиняє сварки з його донькою [PERSON], ображає його нецензуною лайкою та погрожує фізичною розправою. Будучи притягнутим до адміністративної відповідальності продовжує порушувати правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з приводу того, що відповідач ображає позивача нецензуною лайкою та погрожує фізичною розправою і відносно відповідача застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу. Наявні в матеріалах справи акти (а.с. 8, 10, 11) згідно яких відповідач періодично з'являється на подвір'я [PERSON] у нетверезому стані, постійно знущається, обзиває нецензурним словами, простягає руки та краде продукти харчування, суд оцінює критично та не бере їх до уваги, оскільки вони складені зі слів самого позивача. Водночас з наявних в матеріалах справи копій постанов Баштанського районного суду Миколаївської області від 31.07.2018 року та 18.09.2018 року (а.с. 18,19) вбачається, що 01.05.2018 року відповідач за зареєстрованим місцем проживання вчинив акт психологічного насильства відносно [PERSON] Постановою Баштанського районного суду Миколаївської області від 31.07.2018 року він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП. 03.08.2018 року, не зробивши для себе висновки, він повторно за зареєстрованим місцем проживання вчинив акт психологічного насильства відносно [PERSON] та в подальшому постановою Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.09.2018 року він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.2 КУпАП. Наведені обставини вбачають в діях відповідача систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними За таких обставин суд вважає можливим виселити відповідача із займаного ним житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved