Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 2159,35 грн., з яких 820,23 грн. пеня за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за період з 15 липня 2014 року по 12 грудня 2014 року, 1196,06 грн. інфляційних збитків за період з 15 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року, 143,06 грн. річних від простроченої суми за період з 15 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Просить позов задовольнити Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачу було здійснено виплату страхового відшкодування 23 лютого 2015 року, в звязку з розглядом справи в судах, а тому цей період не повинен включатися в строк порушення виконання зобовязання відповідно до ст.36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування були застосовані до страхової компанії рішенням суду від 20 серпня 2014 року. Також вважає, що розмір витрат на правову допомогу завищений. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2014 року з ВАТ НАСК «Оранта» на користь позивача стягнуто 7770,16 грн. страхового відшкодування, 708,47 грн. пені, 940,18 грн. інфляційних та 136,67 грн. три відсотка річних, 1500 грн. моральної шкоди та 2000 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 5 грудня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] про стягнення моральної шкоди відмовлено, в решті рішення першої інстанції залишено без зміни. Страхове відшкодування було сплачене позивачу лише 23 лютого 2015 року, що підтверджується випискою за особовим рахунком [PERSON] Згідно з п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ст.992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Нормами п.36.5 ст.36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, пеня нараховується за весь період прострочення до дня фактичного виконання зобовязання. Оскільки виконання зобовязання за укладеним між сторонами договором страхування відбулося 23 лютого 2015 року, на користь позивача слід стягнути пеню за кожен день прострочення за період з 15 липня 2014 року ( дата, по яку розрахована пеня у цивільній справі № 569/11406/14-ц ) по 12 грудня 2014 року з врахуванням спеціальної позовної давності в один рік, встановленої ст..258 ЦК України. Виходячи з наведеного позивачем розрахунку, розмір пені, яку повинен сплатити відповідач на його користь за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за вказаний період становить 820,23 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання згідно ст..610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно листа Верховного [PERSON] України від 19 липня 2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» та постанови судової палати у цивільних справах Верховного [PERSON] України у цивільній справі №6-49цс12 від 6 червня 2012 року зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, а тому таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації ( плати ) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки ( пені ) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми за період з 15 липня 2014 року ( дати, по яку розраховані інфляційні та три відсотки річних у цивільній справі № 569/11406/14-ц ) по 25 лютого 2015 року ( дата фактичного виконання грошового зобовязання ) в розмірі, з урахуванням проведеного позивачем розрахунку, 1196,06 грн. та 143,06 грн. відповідно. Покликання представника відповідача на те, що період розгляду цивільної справи №569/11406/14-ц в судах першої та апеляційної інстанції не повинен зараховуватися в строк прострочення виконання зобовязання за договором страхування на підставі абз.2 ст.36.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не заслуговують на увагу, оскільки вказана норма припиняє перебіг строку прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування. Рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в сумі 7770,16 грн. було прийнято відповідачем 10 квітня 2014 року. Під час розгляду вище вказаної справи розмір відшкодування не оспорювався та повністю визнавався відповідачем. \~\~\~\~Згідно ст.79, 84, 88, 89 ЦПК України, роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного [PERSON] України від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. \~\~\~\~Відповідно до п.47, 48 вищезазначеної постанови розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». \~\~\~\~Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі ( наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів ). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. \~\~\~\~До матеріалів справи додано договір про надання правової допомоги від 23 лютого 2015 року, квитанцію про сплату позивачем 2000 грн. витрат на правову допомогу від 9 березня 2015 року та інформаційний акт розрахунку по витратам години/часу адвоката і матеріальних витрат за відпрацьовані години. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача на завищений розмір витрат на правову допомогу, оскільки дане твердження ним не доведено та ґрунтується на припущеннях. \~\~\~\~Враховуючи вимоги, встановлені Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», їх документальне підтвердження, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved