Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи: Лабушненська сільська рада Кодимського району Одеської області, Відділ у Кодимському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсним та скасування розпорядження голови райдержадміністрації та державного акту на право власності на землю. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.06.2005 року, відповідно до розпорядження №371 Кодимською районною державною адміністрацією на підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області від 09.03.2005 року у справі №2-284/05, позивачу був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], згідно якого йому у власність передана земельна ділянка площею 2,08 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області. При оформлені договору оренди земельної ділянки позивачу стало відомо, що на вказану земельну ділянку був виданий ще один державний акт на право власності на землю на ім`я [PERSON] . На даний час позивач не має можливості отримати іншу земельну ділянку та оформити державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 2,08 га, що розташована на території Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області, що виданий на його ім`я, на сьогоднішній день є діючим і ніким не скасований. Тому просить суд визнати недійсними та скасувати розпорядження голови райдержадміністрації №371 від 08.06.2005 року та державний акт на право власності на землю серії [NUMBER], виданий 14.09.2005 року Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області на його ім`я, розгляд справи проводити за його відсутності. Представник Кодимської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає. Представник Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність. Представник Відділу у Кодимському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В п. 24 Постанови № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" Пленум Верховного Суду України дав роз`яснення, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження обставин справи. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 154 ЗК України передбачено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. У відповідності до норм ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз`яснив Пленум ВС в абз.2 п.2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень стст.8, 124 Конституції, стст.26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК, глав 27, 33, 34 ЦК, ст.15 ЦПК, ст.12 Господарського процесуального кодексу судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved