Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є співвласником даного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В будинку зареєстровані позивачка, іі донька син, онук та відповідач по справі, який є братом її зятя. З 2012 року відповідач в будинку не проживає та не з'являється. Зв'язок з відповідачем вона не підтримує та його місцезнаходження їй не відоме. В даний час вона не може вільно користуватись своїм правом власності відносно будинку, змушена нести додаткові витрати на комунальні послуги, тому звернулася з даним позовом до суду. До пояснень додала, що надала дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача, щоб останній отримав паспорт громадянина України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, викликався судом за останнім відомим місцем проживання, поштове повідомлення повернулося з відміткою за закінченням терміну зберігання та немає вдома, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, а саме, шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур»єр» №242 від 22 грудня 2017 року, своїх заперечень на позов не надав, в зв'язку з чим, суд ухвалив здійснити розгляд справи у відсутності відповідача. Представник відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню так, як в судовому засіданні встановлено наступні обставини. Згідно ухвали суду від 27.12.2017 року провадження по справі в частинні позовних вимог про зняття з реєстрації закрито. Відповідно до ст.3 п.6 ЦК України, не порушуючи «право на житло», гарантоване ст.8 Європейської конвенції захисту прав та основних свобод людини 1950р, яка була ратифікована законом України 1997р Про ратифікацію Європейської конвенції захисту прав та основних свобод людини 1950р, Протоколів 1,2, 4,7 11 , які є невідємною частиною даної Конвенції. Ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом прав, зокрема із позовом про втрату права користування та відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд встановив, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 03 липня 2017 року [NUMBER] зареєстрованого в реєстрі за №1067, позивачка [PERSON] являється власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно копії домової книги на вищезазначений будинок (а.с.13-14) та довідки про склад сім'ї №9283 виданої 02.11.2017 року виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради в будинку по [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON], її син [PERSON], донька [PERSON], онук [PERSON] та брат зятя [PERSON] Олексійович-відповідач (а.с. 16). З пояснень позивачки в засіданні встановлено, що місце проживання відповідача [PERSON] в даному будинку було зареєстровано з її згоди, в зв'язку з необхідністю отримання паспорта відповідачем. З 2012 року відповідач в будинку не проживає та не приїздить до нього, як їй відомо проживає в Одеську область, куди поїхав в пошуках роботи навчатися. Згідно акту обстеження місця проживання за №1809/102-55 від 03.10.2017 року, який складено депутатом Новоукраїнської міської ради [PERSON], вбачається, що [PERSON] в будинку, який належить [PERSON] за адресою [ADDRESS], з 2012 року не проживає, проживає в м.Одеса. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Крім того, згідно ч. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до змісту ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не являється членом сім'ї позивачки. Відповідно до правової позиції ВСУ№6-709 цс16, яка є обов'язковою згідно ст. 360-7 ЦПК України для суддів, висловлено позицію, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обо'вязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 Житлового кодексу України (далі ЖК) та відповідними нормами ЦК. Разом з тим, вимогами ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідач по справі [PERSON] більше року, з 2012 року не проживає у житловому будинку будинком [ADDRESS], ідо будинку не приїздять, що підтверджується дослідженими письмовими доказами без поважних причин значно довше встановленого строку, жодної домовленості щодо користування житлом між ним та позивачем не було, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом у житловому будинку . Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачка має право на усунення порушень свого права власності, а відповідач втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Повний текст рішення виготовлено 28.12.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved