Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітною плату за період з січня 2007р. по грудень 2009р. в сумі 21 006,47 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05.06.1974 його прийнято на роботу у Львівський автобусний завод, де він працював на різних посадах, а з 01.09.1987 переведений на посаду заступника начальника пресового цеху. В подальшому, 01.04.2007 позивача переведено на посаду заступника начальника пресово-кузовного цеху ТзОВ "ЛАЗ". У зв'язку із зміною в 1996 році власника заводу, відбулись структурні зміни, які призвели до погіршення роботи підприємства, масового звільнення працівники, в тому числі і кваліфікованих, зарплата виплачувалась із запізненням та не в повному обсязі. На неодноразові звернення до керівництва заводу з питанням затримки і неповної виплати зарплати, надавалась відповідь про тимчасові труднощі та в подальшому буде налагоджене виробництво і достатня зарплата. 05.06.2013 року позивач звільнився за власним бажанням з виходом на пенсію, однак виявилось, що відповідач ухилявся від відрахувань у пенсійний фонд, що значно відобразилось на розмірі його пенсії. При звільненні відповідач не провів з ним розрахунку, а тому просить позов задоволити. Ухвалою від 01.02.2018 відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом сторін), так як згідно з вимогами ч.6 ст.19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно з ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. В судове засідання позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та не заперечував проти винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у зазначений строк в ухвалі від 01.02.2018 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі останній не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за письмовою згодою позивача у порядку спрощеного провадження при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст.94 КЗпП України заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 05.06.1974р. перебував у трудових відносинах з відповідачем ТзОВ «Львівські автобусні заводи», а саме 05.06.1974 р. - прийнятий на роботу; 01.09.1987 р. переведений на посаду заступника начальника пресового цеху; 01.04.2007р. переведений на посаду заступника начальника пресово-кузовного цеху, а 05.06.2013р. звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що стверджується даними копії трудової книжки на ім'я позивача. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з ним повного розрахунку. Як вбачається із розрахунку позивача, зробленого виходячи із індивідуальних відомостей УПФ, відповідачем за період з січня 2007р. по грудень 2009р. по час звільнення проводилося нарахування та виплата йому заробітної плати не в повному розмірі, у зв'язку із чим на час його звільнення утворилася заборгованість в розмірі 21 006 грн. 47 коп. Даний розрахунок суд приймає як належний та допустимий доказ, оскільки відповідачем жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості по заробітній платі не подано. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ст.ст. 76-78 ЦПК України передбачено, що належними та допустимими доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.ст. 115-116 К3пП України та

Outcome: approved