Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. До початку судового розгляду по суті, позивачка уточнила та збільшила свій позов в якому просила суд окрім позбавлення батьківських прав [PERSON] стягнути з останнього аліменти на утримання [PERSON], [INFO]. Свій позов позивачка мотивує тим, що з [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2012 року. Від даного шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014 року шлюб було розірвано через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя на сімейні відносини. Позивачка доводила, що підставою для звернення до суду стала ухилення батька від виконання своїх обов'язків, а саме те, що відповідач взагалі не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, він не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток. [PERSON] не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Проте, навпаки при рідкісних зустрічах з дитиною, він негативно впливав на її психоемоційний стан. Це виражалося у нецензурній мові та погроз фізичною розправою в адресу другого чоловіка позивача. Після зустрічей з відповідачем, дитина була збуджена та казала матері, що вона боїться «папу [PERSON]», тобто [PERSON]. Останньою краплею для припинення їх відносин стало те, що відповідач у присутності доньки курив наркотичну суміш. Після такого випадку, позивачка припинила спілкування дитини з батьком, вона хвилюється, що поведінка відповідача негативно буде впливати на дитину. Також позивачка зазначала, що на теперішній час вона перебуває у другому шлюбі. У дитини з її чоловіком склалися добрі відносини. У них вдома створені усі умови для всебічного розвитку і виховання доньки. Вони піклуються про неї, займаються її вихованням, всебічним розвитком. Дитина відвідує курси англійської мови та танцювальний гурток. Підсумовуючи викладене, позивачка просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON]. Крім того, позивачка зазначала, що відповідач після розлучення припинив утримання дитини матеріально. Він обіцяв добровільно надавати грошові кошти на утримання дитини, проте жодного разу не сплатив аліментів. Від знайомих, позивачці відомо, що деякий час відповідач працював за кордоном, але коштів від нього не надходило. З огляду на те, що відповідач офіційно не працює, постійного заробітку у нього не має, аліменти позивачка бажає стягувати у твердій грошовій сумі. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував та пояснював, що до жовтня 2018 року він належним чином здійснював свої батьківські обов'язки стосовно малолітньої доньки - [PERSON], піклувався про дитину, допомагав матеріально, купував одяг та дарунки, брав дитину на прогулянки та всіляко приймав участь в її вихованні та розвитку погоджуючи ці питання з позивачем. Проте, в жовтні 2018 року у них з позивачкою виник конфлікт, через те, що позивачка у зв'язку з укладенням нового шлюбу та створенням нової родини вирішила поїхати разом з дитиною на постійне проживання до іншої країни, а оскільки він, як батько дитини не надав згоди на подальший вивіз дитини за кордон, позивачка стала чинити останньому перешкоди у спілкуванні з донькою та ініціювала процес позбавлення батьківських прав. Щодо аліментів, відповідач зазначив, що вони за рішенням суду не стягувалися - оскільки між ним та [PERSON] була усна домовленість, про те, що відповідач буде допомагати матеріально та приймати участь у вихованні доньки - що він і робив до звернення позивача до суду. Відповідач просив суд відмовити позивачу у позову, оскільки позивачем не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами факт умисного ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками, його винної поведінки щодо дитини - а проживання позивачки з новим чоловіком, який бажає усиновити дитину, не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні по справі «[PERSON] проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). У судовому засіданні було встановлено та доведено належними доказами, що [PERSON], [INFO], перебувала в шлюбі з [PERSON], [INFO], з 26.10.2012 року (свідоцтво про шлюб від 26.10.2012 серія [NUMBER], видане міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції). Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження від 27.06.2013 серія [NUMBER], видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно довідки, наданої дошкільним навчальним закладом комбінованого типу № 221 «ПІЛОТ», [PERSON] відвідує цей заклад з 01.09.2016 року. Дитина завжди охайно одягнена, доглянута. Приводять до садка та забирають [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. Також вони відвідують батьківські збори. За час перебування в дитячому закладі негативних відгуків щодо стосунків у сім'ї дитина не виказувала. Конфліктних ситуацій між працівниками дитячого закладу та [PERSON] і [PERSON] не виникало. [PERSON] до дитячого садку ніколи не з'являвся, дитина про нього не розповідала. Згідно довідки департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ серія ААА №0542366 [PERSON] станом на 18.01.2019 не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Проте, за цією ж довідкою, він є особою, яку 15.12.2017 Хортицьким відділенням Дніпровського відділу поліції ГУНП Запорізької області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і обрано міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. З цього приводу, позивачка зазначала, що заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав пов'язано саме з приводу притягнення його до кримінальної відповідальності, оскільки наявність неповнолітньої дитини є підставою для пом'якшення покарання. В ході судового був досліджений акт обстеження умов проживання [PERSON], наданий відділом по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 04.02.2019, що надійшло до служби у справах дітей Запорізької райдержадміністрації 06.02.2019 за № 22-33/0211, за яким встановлено, що двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], перебуває у стані ремонту, і наразі умови для зустрічі з дитиною не створені. Зі слів [PERSON] він планує зустрічі у помешканні після ремонту. Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON], від 08.02.2019, який надійшов 08.02.2019 за № 22-33/0230 наданого тим же відділом, встановлено, що однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (помешкання винаймається) перебуває у доброму стані, в помешканні зроблений косметичний ремонт, в наявності всі необхідні меблі та побутова техніка, у дитини в наявності речі по сезону, книжки та іграшки. Відповідно до висновку комісії Запорізької райдержадміністрації від 28.02.2019 року, як органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON], вбачається, що під час обговорення цього питання члени комісії не дійшли одностайної думки щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], та вирішили покласти розв'язання спору на розсуд суду. У судовому засіданні було вирішено питання щодо огляду диску з відеозаписом, на якому відбувається діалог між донькою [PERSON] та її матір'ю. [PERSON] звертається до доньки з запитаннями стосовно батька. З відповідей дитини складається наступне враження про батька: вживає у присутності дитини якусь речовину зеленого кольору через дихальні шляхи. Даний диск був оглянутий у присутності спеціаліста - завідуючій кафедри психології [PERSON], яка пояснила, що дитина відповідає на запитання матері спокійно та без всякого тиску з боку дорослих. Дитина відповідала відверто те що бачила. Відповідні твердження спеціаліста спростовує версію відповідача, що дитину навмисно навчили так говорити для суду. Також, спеціаліст на запитання учасників судового розгляду повідомила, що психоемоційний стан дитини напряму залежить від взаємовідносин матері та батька дитини. Якщо поведінка батька або матері збуджує дитину або вона є свідком неприємних стосунків, це може негативно вплинути на дитину. У судовому засіданні була допитана вихователька [PERSON] - [PERSON], яка пояснила, що дитина завжди охайно одягнена, доглянута. Приводять до садка та забирають [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. Також вони відвідують батьківські збори. За час перебування в дитячому закладі негативних відгуків щодо стосунків у сім'ї дитина не виказувала. Конфліктних ситуацій між працівниками дитячого закладу та [PERSON] і [PERSON] не виникало. [PERSON] до дитячого садку ніколи не з'являвся, а дитина про нього ніколи не розповідала. Даний факт, також спростовує пояснення відповідача, що позивачка неохайно ставиться до доньки. Не пре її одяг, не миє її та не додержується санітарних норм. Суд критично оцінив покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки усі чотири свідка мають певну зацікавленість та є родичами позивача та відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Факт ухилення відповідача від виконання свого батьківського обов'язку відносно своєї неповнолітньої доньки, його негативний вплив на її фізичний розвиток, відсутність інтересу до її внутрішнього світу, а також не створення умов для отримання нею освіти повністю знайшло підтвердження в ході судового розгляду. А зібраних по справі доказів, щодо підтвердження неправомірних дій позивачки, які пов'язані зі створенням перешкод у спілкуванні батька з малолітньою донькою в ході судового розгляду не знайдено. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов'язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, враховуючи вказані вище положення законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів спростування вимог позивачки відповідачем надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено, а ті, що надані на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наступних підстав. Так, як вказано у запереченнях відповідача, надане суду розпорядження Голови районної адміністрації по Дніпровському району м. Запоріжжя від 14.02.2019 року № 104р Відповідачу було встановлено порядок участі у вихованні і спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON]. Встановлений графік відповідачем не виконується, за відсутності будь-яких об'єктивних та доведених перешкод у встановлені йому обов'язкові дні та години побачень останній з дитиною не бачився, відтак, свідомо знехтував наданою йому можливістю налагодження конструктивної комунікації з дитиною, а також вирішення питань, пов'язаних з участю у її вихованні. Також суду не надано жодних доказів того, що відповідач намагався побачити дитину чи якимось чином взяти участь у її вихованні до часу звернення із заявою про встановлення йому графіку побачень з нею наприкінці 2018 року, що є значним проміжком часу, протягом якого відповідач не проявляв жодного інтересу до дитини. За таких обставин, доводи відповідача про наявність у нього бажання спілкуватись та брати участь у вихованні дитини суперечать встановленим фактичним обставинам справи та не приймаються судом до уваги як безпідставні та недоведені, так як жодних належних дій чи заходів щодо реалізації в житті своїх батьківських обов'язків відповідач не вчиняє. Сама лише констатація відповідачем своїх заперечень щодо позбавлення його батьківських прав, з урахуванням його поведінки та оцінки батьківських якостей, не може свідчити про його інтерес до дитини та не є достатнім мотивом для спростування висновку про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків. Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по відношення до своєї малолітньої дитини - [PERSON] за відсутності будь-яких об'єктивних та доведених перешкод не бачиться та не спілкується з донькою, не приймає участі у її вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться успіхами та здоров'ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини, про її харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, відтак, свідомо ухиляється від виховання дитини та нехтує своїми батьківськими обов'язками. Доказів зворотнього суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що позивачка має позитивні характеризуючи дані, сумлінно виконує обов'язки по вихованню дитини, піклуванню про її здоров'я, створенню їй всіх необхідних умов для нормального фізичного, духовного і морального розвитку, навчання. За таких обставин, суд вважає за необхідне з метою захисту інтересів малолітньої дитини задовольнити заявлені позовні вимоги та позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини, оскільки встановлені судом обставини є достатніми для виправдання його застосування як крайнього заходу втручання в сімейне життя. Стосовно стягнення аліментів на утримання дитини, вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька. Виходячи з зазначеного, суд вважає, що сторони, як мати та батько дитини, зобов'язані утримувати його до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Ст.181 СК України передбачено, що спосіб стягнення аліментів встановлюється за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зі змісту позовних вимог позивач просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, визначеній як 50% прожиткового мінімуму доходів, встановленого для дитини відповідного віку. Вказаний розмір аліментів відповідно до ч.2 ст.182 СК України є мінімальним розміром аліментів на утримання дитини. З врахуванням викладеного, враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, а позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с.2), суд вважає необхідним у виконання вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved