Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом про визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права на користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивують тим, що 10 лютого 1982 року [PERSON] був прийнятий на роботу у Львівську окружну майстерню по ремонту мехагрегатів продовольчої служби ПрикВО, яка в подальшому перейменована в ремонтну майстерню техніки продовольчої служби ПрикВО, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. З цього часу він проживає за адресою [ADDRESS] . Наказом Міністра оборону України № 123 від 5 квітня 2007 року припинено діяльність Державного підприємства «Львівська ремонтна майстерня техніки продовольчої служби» (ідентифікаційний код 24301410), реорганізовано його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», який став правонаступником усіх майнових прав та обов`язків Державного підприємства «Львівська ремонтна майстерня техніки продовольчої служби», на баланс передано зокрема будівлю за адресою [ADDRESS] , яка в подальшому передана на баланс філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс». В передавальному акті вказано, що будівля контора, другий поверх використовується як гуртожиток, де проживає чотири сім`ї. 28 вересня 1990 року на підставі спільного рішення РТК і профспілкового комітету Ремонтної майстерні техніки продовольчої служби ПрикВО [PERSON] було надано житлове приміщення площею 18 кв.м., за адресою [ADDRESS] . 14 лютого 1994 року на засіданні профспілкового комітету РМТП ПрикВО для покращення житлових умов [PERSON] вирішено надати додатково суміжну кімнату, площею 26,1 кв.м. в якості житла. На даний час позивачі займають загальну площу 43,9 кв.м. згідно плану частини площі другого поверху будівлі за адресою [ADDRESS] , що затверджений начальником філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс». Відповідно до технічного паспорта на будівлю за вказаною адресою приміщення, які використовують позивачі як житло, позначені номерами: 19 (площа 6,4 кв.м.), 20 (площа 11,4 кв.м.), 21 (площа 26,1 кв.м.) і складають кімнату/квартиру [ADDRESS] . Разом з [PERSON] у спірних приміщеннях проживає його дружина [PERSON] та їхня донька [PERSON] і є зареєстрованими у вказаних приміщеннях. Позивачі [PERSON] і його дружина [PERSON] є інвалідами третьої групи, вносять плату за користування спірними приміщеннями. Їхнє право на користування приміщеннями не визнається стороною відповідача, свідченням чого може бути відключення з 1 червня 2009 року будинку [ADDRESS] від газо-, електро- та водопостачання та до цього часу позивачі не мають доступу до користування цими послугами. В обґрунтування позовних вимог посилаються на додані до позову письмові докази в підтвердження права користування спірними приміщеннями. Як на підставу позову посилаються на положення ст. 46 Конституції, ст.ст. 9, 19, 53 ЖК України, ст. 16 ЦК України. Позов надійшов до суду 1 лютого 2019 року. Ухвалою суду від 6 лютого 2019 року позов було залишено без руху. Після усунення недоліків, допущених при зверненні до суду з позовом, 22 лютого 2019 року позов прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено таку в підготовче засідання. 8 травня 2019 року представником позивачів [PERSON] подано додаткові пояснення до позову щодо правових підстав для звернення з таким і обґрунтування порушення прав позивачів. Зокрема, вказує, що позивачі позбавлені можливості відновлення електропостачання до своєї квартири, газифікації. Підстави відмови - відсутність документів на право користування приміщеннями. Додатково посилається на положення ч. 4 ст. 293 ЦК України. 13 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов представника відповідача Байди О.Г. , відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити за наступних підстав. Зазначає, що спірне приміщення перебуває на балансі Львівської філії Концерну «Військторгсервіс», а не як вказують позивачі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування, оскільки така вже не існує. Зазначення в передавальному акті, що будівля контора, другий поверх використовується як гуртожиток, де проживає чотири сім`ї, за адресою [ADDRESS] , не надає даній будівлі правового статусу гуртожитку і тим більше не визначає будівлю як житлову, а тому вважає, що в позивачів відсутнє право на проживання у спірних приміщеннях. Вважає, що спірні приміщення не є житловими, а будинок рахується адміністративною будівлею. Ставить під сумнів надання позивачам спірних приміщень для проживання з дотриманням вимог законодавства, оскільки позивачами не представлено доказів права Державного підприємства «Львівська ремонтна майстерня техніки продовольчої служби» на розпорядження спірними приміщеннями. Зайняття приміщення позивачами позбавляє права відповідача на їх використання за цільовим призначенням. 31 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на додаткові пояснення до позову від 8 травня 2019 року представника відповідача Байди О.Г. , відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у первинному відзиві. 2 липня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторона позивача не з`явилась, від представників позивачів адвокатів Арутюнової Н.Ф. і Сенишин Н.І. надійшло клопотання, відповідно до якого позов підтримують в повному обсязі та судовий розгляд провести у їх відсутності. Від представника відповідача генерального директора Концерну «Військторгсервіс» Байди О.Г. надійшло клопотання, відповідно до якого просить розгляд справи провести у відсутності представника відповідача та відмовити в задоволенні позовних вимог. За таких обставин суд вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності сторін у справі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України) Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Судовим розглядом встановлено, що позивачі [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2001 року, що стверджується відповідними відмітками в їх паспортах, є інвалідами третьої групи, що стверджується відповідними копіями пенсійних посвідчень (а.с. 9, 11, 12, 29). [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] і [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 вересня 2004 року (а.с. 14). Позивач [PERSON] з 10 лютого 1982 року по 15 вересня 2008 року працював на різних посадах в Львівській окружній майстерні по ремонту мехагрегатів продовольчої служби ПрикВО, в подальшому філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс», що стверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача [PERSON] (а.с. 15). Наказом Міністра оборони України від 5 квітня 2007 року № 123 припинено діяльність Львівської ремонтної майстерні техніки продовольчої служби, реорганізовано її шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс» (а.с. 39, 40). На баланс концерну було передано, в тому числі приміщення за адресою [ADDRESS] , що стверджується відповідними передавальними актами (а.с. 41-46). З виписки з протоколу засідання № 8 від 28 вересня 1990 року спільного засідання РТК і профкому РМТПС ПрикВО вбачається, що [PERSON] надано в житлово-адміністративній будівлі за адресою [ADDRESS] житлову площу 18 кв.м. (а.с. 16). 14 лютого 1994 року на засіданні профспілкового комітету РМТП ПрикВО для покращення житлових умов [PERSON] вирішено надати додатково суміжну кімнату, площею 26,1 кв.м. в якості житла (що стверджується відповідно випискою з протоколу (а.с. 17)). На даний час позивачі займають загальну площу 43,9 кв.м. згідно плану частини площі другого поверху будівлі за адресою [ADDRESS] , що затверджений начальником філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс», що стверджується відповідною копією плану (а.с. 20). Відповідно до технічного паспорта на будівлю за вказаною вище адресою приміщення, які використовують позивачі як житло, позначені номерами: 19 ( площа 6,4 кв.м.), 20 (площа 11,4 кв.м.), 21 (площа 26,1 кв.м.) (а.с. 25) Відповідач заперечень з приводу зайняття саме вказаних приміщень позивачами не надав. Позивач [PERSON] є зареєстрованими за адресою [ADDRESS] з 4 жовтня 1990 року, [PERSON] з 28 лютого 2002 року, [PERSON] з 3 серпня 2005 року, що стверджується копією будинкової книги (а.с. 19, 20). Позивач [PERSON] здійснював оплату за користування спірними приміщеннями та отриманими комунальними послугами, що підтверджується відповідними копіями квитанцій (а.с. 30-38). З інформаційних довідок № 185068041 та № 185069813 від 17 жовтня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що у власності позивачів [PERSON] і [PERSON] відсутнє нерухоме майно. З інформаційної довідки № 185068896 від 17 жовтня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири 56,7 кв.м. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 53 цього ж кодексу визначає, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява N 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] отримав в користування як житло спірні приміщення, в яких проживає з 1990 року. Після одруження з [PERSON] , остання проживає в спірних приміщеннях з чоловіком. Після народження їх спільної дитини [PERSON] , вона також проживає разом з батьками. Позивачі є зареєстрованими з адресою [ADDRESS] . Відкрито користуються спірними приміщеннями, за що сплачують відповідну плату. Позивачі [PERSON] і [PERSON] не мають у власності іншого нерухомого майна. Позивач [PERSON] у власності іншого нерухомого майна в місті Львові також не має, має частку в квартирі в смт. Поморяни Золочівського району Львівської області. Позивачі використовують спірні приміщення для свого проживання та не маючи згоди відповідача не можуть забезпечити собі належних умов для цього без отримання належних комунальних послуг (водо-, газопостачання). Стороною відповідача не представлено належних і допустимих доказів, що позивачі незаконно отримали для проживання спірні приміщення. У зв`язку з наведеним суд вважає, що позов підлягає до задоволення та за позивачами слід визнати право користування на приміщення квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,9 кв.м. Однак, вказані висновки суду не породжуються права власності позивачів на спірні приміщення. Суд, ухвалюючи рішення у справі, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 8 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в поданих заявах по суті справи, доводи окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. При цьому у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача [PERSON] понесенні ним та документально підтвердженні судові витрати, які складаються з 768,4 гривень судового збору (а.с. 1).

Outcome: approved