Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача та просить стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття дитини та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] без згоди батька - [PERSON] , [INFO] в країну Королівство Іспанія з дня набрання рішенням законної сили до 30.07.2025р. Свої вимоги мотивує наступним. Вона перебувала у шлюбі із відповідачем. Від сімейного життя сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться розвитком дитини, коштів на її утримання не надає. Позивачці самостійно важко забезпечити нормальний рівень життя та соціального розвитку доньки, оскільки її потреби значно зростають. Крім цього, зазначила, що вона проживає та працює в Королівстві Іспанія, їх з відповідачем дочка [PERSON] проживає та навчається разом з нею. Тому має намір забрати з собою доньку, де остання буде продовжувати навчання, однак батько дитини з в добровільному порядку не надає дозволу на вивіз дочки в Королівство Іспанія, відповідно мати не може отримати згоду батька на вивіз дитини за кордон, а тому звертається до суду з даним позовом. Ухвалою від 01.12.2021р. замінено третю особу Службу у справах дітей Сокальської районної державної адміністрації Львівської області її правонаступником Службою у справах дітей Червоноградської районної державної адміністрації Львівської області. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Червоноградської РДА надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до п.4 ст.19 СК України містить вичерпний перелік справ, у яких участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Розгляд питання про стягнення аліментів і надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України не потребує участі органу опіки та піклування та розгляду вищевказаного питання на комісії з питань захисту прав дитини. Представник позивача подав заяву у якій позовні підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, не повідомив суд про причину неявки, не надав відзив на позов, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи подав заяву у якій у вирішенні позову покликався на розсуд суду. Представник позивача у поданій заяві не заперечив проти такого порядку вирішення справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2009р. по 29.10.2015р. За час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров"я та матеріальне становище дитини, стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні установлено, що відповідач крім спільного сина з позивачкою інших утриманців немає. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ст.183 СК України, якщо платник аліментів має сталий дохід, частка заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Також, при визначенні розміру аліментів, суд враховує ч.2 ст.182 СК України, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Що стосується доходу відповідача, суд бере до уваги те, що він працює, тому, суд дійшов висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дитині в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, з досліджених в судовому засіданні, довідки про трудовий стаж, звіту про трудовий стаж та витягу з рахунків соціального страхування встановлено, що позивачка [PERSON] , проживає в м.Мадрид Королівства Іспанії, вона працює за індивідуальним поточним трудовим договором з 02.11.2016р. та зареєстрована у Системі соціального страхування протягом 2 років 10 місяців. Також, з досліджених довідок та табелю успішності встановлено, що дочка сторін [PERSON] навчається на другому курсі початкової світи 2020/2021 року у школі початкової та дошкільної освіти «Республіки Венесуела» в м.Мадрид. Також, судом встановлено, що [PERSON] вже надавав дозвіл [PERSON] на тимчасові поїздки за кордон, зокрема в Королівство Іспанія, їх спільної неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , що стверджується заявою від 11.05.2015р., посвідченою приватним нотаріусом Рівенського міського нотаріального округу та зареєстрованою в реєстрі за №438. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, з урахуванням прав та обов`язків її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини» вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 цього Кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім цього, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися у свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом, і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики» однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі. З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі одного з батьків. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, оскільки судом встановлено, що необхідність виїзду за кордон дитини, в першу чергу, викликана необхідністю роботи та проживання матері в Іспанії, а також навчання та проживання дитини, яка проживатиме разом з матір`ю. Судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України та перебування у Королівстві Іспанія, інших країни Шенгенської угоди. В даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. Також суд бере до уваги той факт, що позивачка має зареєстроване місце проживання в м.Мадрид Королівства Іспанія з 19.10.2015р., має постійне місце роботи з02.11.2016р., дозвіл на проживання дійсний до 2022, а тому суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог щодо терміну перебування неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , а саме на період з дня набрання рішенням законної сили та до 30.07.2025 року.

Outcome: approved