Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просить стягнути з останнього на його користь заборгованість в загальному розмірі 7142,10 грн., яка складається з наступного: 1523,25 грн. заборгованість за процентами; 3918,22 грн. заборгованість за кредитом; 1700,63 грн. пеня, нарахована на прострочену заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що згідно з умовами договору, відповідачу було відкрито кредитну лінію у межах якої Банк надає для проведення останнім операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості по кредиту не більше 4000 гривень терміном до 30 листопада 2016 року. Відповідач свої зобов'язання не виконав, як наслідок цього станом на 20 травня 2015 року виникла вищезазначена заборгованість. Представник позивача в судове засідання не зявився, але надіслав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.33). Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не зявився, Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.47) про причини неявки не повідомив, про розгляд справи у його відсутність не клопотав, заперечень щодо позову не надав. Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що Публічне акціонерне товариство „Державний експортно-імпортний банк України" та [PERSON] 17 серпня 2011 року уклали договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки у рамках зарплатного проекту №15081/08-11 (№0032015081) в редакції договору про внесення змін та доповнень №1 (а.с.4-12). Згідно п.2.4 та 2.6 договору, відповідачу було відкрито кредитну лінію у межах якої Банк надає для проведення останнім операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості по кредиту не більше 4000 гривень терміном до 30 листопада 2016 року . У відповідності до п. 2.7 ст. 2 та п. 6.1 ст. 6 Договору відповідач зобовязаний сплачувати щомісяця позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 36,00% річних, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за місяцем, в якому вони були нараховані та в дату остаточного повернення кредиту, для чого забезпечувати залишок коштів картковому рахунку у необхідному розмірі. З п.п. 4.2.14 п. 4.2 ст. 4 договору, позичальник зобовязується сплачувати банку проценти, нараховані за користування кредитом, щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за місяцем, за який вони були нараховані. З п. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8 договору, у разі прострочення сплати заборгованості за кредитом/овердрафтом та/або процентами за кредитом/овердрафтом, клієнт сплачує банку за кожений день, прострочення, включаючи день сплати, пеню. У відповідності до п.п.4.3.3 п.4.3 ст.4.1 договору, позивач має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за кредитом у разі невиконання будь-яких умов цього договору. Позивач ( ПАТ „Державний експортно-імпортний банк України") своє зобовязання виконав, однак відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 20.05.2015 р. має заборгованість перед позивачем у сумі 7142,10 грн., яка складається з наступного: - 193,23 грн. заборгованість за нарахованими процентами; - 1330,02 грн. заборгованість за простроченими процентами; - 3918,22 грн. прострочена заборгованість за кредитом; - 335,98 грн. пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами; - 1364,65 грн. пеня, нарахована за прострочену заборгованість за основним боргом. Факт заборгованості підтверджується розрахунком суми заборгованості (а.с.20-23). Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Разом з тим, ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з вищевикладеного, Відповідач умови кредитного договору не виконує, а тому з нього слід стягнути заборгованість в межах позовних вимог в розмірі 7142,10 грн. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В Постанові Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин в п.27 зазначено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Заява відповідача про зменшення штрафних санкцій, на адресу суду не надходила. Таким чином у суду відсутні підстави для застосування ч.3 ст.551 ЦК Україну. Також суд вважає за необхідне розяснити, що до даних правовідносин суд не застосував позовну давність зазначену в п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки згідно правової позиції Верховного Суду України по справі №6-126цс13 від 20.11.2013 року пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. підлягають стягненню з Відповідача.

Outcome: approved