Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернулася\~до суду\~з позовом\~до Управління\~житлово -\~комунального господарства\~виконавчого комітету\~Бердянської міської\~ради про\~визнання права\~на приватизацію\~та зобов`язання\~вчинити певні\~дії.\~Позов мотивує\~тим,\~що 24 жовтня 2019 року вона звернулась з заявою на приватизацію квартири [ADDRESS] до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської, однак відповідачем їй було відмовлено у приватизації квартири через відсутність копії ордеру. Позивач вказала, що вона не має змоги надати копію ордеру через його відсутність, а тому позбавлена скористатися правом на приватизацію житла. Крмі того, вказала, що [PERSON] надана квартира [ADDRESS] (кількість кімнат 3, склад родини 4, житлова площа 37,74, корисна площа 62,32). На день отримання вказаної квартири склад родини [PERSON] був наступний: [PERSON] , [INFO] (дружина); [PERSON] (донька); [PERSON] , [INFO] (донька). Відповідно до свідоцтва про народження від 28 жовтня 1997 року (серія [NUMBER] ), [PERSON] є матір`ю позивача. Позивач вказала, що на час звернення із заявою про приватизацію житла, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] померли. [PERSON] заявою від 11.09.2019 відмовилась від приватизації частки квартири. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] вказала, що 30 червня 1997 року по теперішній час, вона проживає та зареєстрований у вказаній квартирі. Ухвалою Бердянського\~міськрайонного суду\~Запорізької області від 16.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження . Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Управління житлово - комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради в судове засідання не з`явився, 18.08.2021 надав до суду відзив на позовну заяву , в котрому прохає відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, оцінивши надані письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено,\~що [PERSON] ,\~1997\~р.н.\~ з\~27.08.1993\~зареєстрована за\~адресою:\~ [ADDRESS] ;\~з 30.06.1997 по 27.08.2013 позивач була внесена до особової картки матері [PERSON] . Вказана обставина підтверджена копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 №17790, виданою відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради й визнається відповідачем. Обставини, що визнаються відповідачем, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно відповіді Державного архіву Запорізької області від 12.03.2021 року № 01-32/ш-0400, рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів Запорізької області від 11 липня 1980 року № 328, архівного витягу (додатку № 1) , до списку заселення громадянами будинку по [ADDRESS] , [PERSON] надана квартира [ADDRESS] (кількість кімнат 3, склад родини 4, житлова площа 37,74, корисна площа 62,32). З`ясовано, що на день отримання вказаної квартири склад родини [PERSON] був наступний: [PERSON] , [INFO] (дружина); [PERSON] (донька); [PERSON] , [INFO] (донька). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження від 28 жовтня 1997 року (серія [NUMBER] ), [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] . Відповідно до заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Градовою В.Г. 11.09.2019 за реєстровим № 1369, [PERSON] відмовилась від приватизації частки квартири [ADDRESS] . Актуальні дані щодо площі житлового приміщення вбачаються з копії технічного паспорту, виготовленого КПТІ Бердянської міської ради станом на 28.10.2019, згідно з яким загальна площа квартири [ADDRESS] становить 63,2 кв.м., житлова 37,3 кв.м. З`ясовано, що 24.10.2019 позивач звернувся до Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради, як органу приватизації із заявою щодо передачі їй у власність квартири [ADDRESS] . За інформацією\~ПАТ «Державний\~ощадний банк\~України», наведеної у інформаційній довідці №107.339-50/985 від 10.10.2019 позивач не використав належний йому житловий чек, в тому числі, для приватизації житла. Відповідно до розділу 3 «Положення про управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради» затвердженого рішенням виконавчого комітету БМР № 429 від 11 грудня 2018 року, основним завданням Управління є здійснення приватизації державного житлового фонду. Згідно листа «Про розгляд звернення щодо приватизації квартири» від 14.02.2020 року за вих.№ 265, Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міськради Шибаєву Д.Ю. було повідомлено, що при розгляді її заяви та наданого пакету документиів було встановлено відсутносіть копії ордера на жиле приміщення, тобто [PERSON] не надано документи, перелік яких наведений в пункті 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 зізмінами. Доказів надання (видачі) ордеру на вказане житлове приміщення позивачці суду не надано. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Предметом розгляду спору є захист житлових прав позивачки, а саме, права на приватизацію житлового приміщення. Підставою для звернення до суду стала відмова органу приватизації (відповідача) у здійсненні приватизації на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] . Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Так, цією нормою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Крім того, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ч.1 ст.386 ЦК України врегульовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За правилами ст. 345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Ч.1 ст.61 ЖК України врегульовано, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. П.16-18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404 (у редакції чинній на момент подання заяви про приватизацію) визначено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Так, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. За змістом ст.58 ЖК України, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом виконавчого органу місцевого самоврядування та правовою підставою вселення громадян до житлового приміщення. Розділом IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 N 470, передбачено, що ордер на житлове приміщення дійсний протягом 30 днів. Вказаний документ вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. Відповідно до виданого ордера в передбачене в ньому житлове приміщення вселяються як громадянин, що одержав ордер, так і члени його сім`ї, зазначені в ордері. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч.1 ст.1, ч.4,5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. П.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За положеннями ст. 8 вказаного нормативно-правового акту, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Вартість послуг з оформлення документів на право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку оплачується громадянами за розцінками, що встановлюються місцевими органами виконавчої влади. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ч.10 ст.8). Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч.4 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ч.11 ст.8). Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання із дотриманням порядку. Позивачкою доведено об`єктивні причини, що зумовили відсутність копії ордера у її володінні, оскільки передання житлового приміщеннябуло ще до її народження, з 1997 року мешкала у спірній квартирі, як член сім`ї наймача. Суд виходить з того, що, в даному випадку, захист прав позивачки в інший спосіб не є можливим, при цьому, враховуючи відмову від частки у квартирі всіх членів її сім`ї, підтверджену належними та допустимими доказами, будучі зареєстрованою за місцем проживання, проживала у даному житловому приміщенні із членами сім`ї, а також сплачувала житлово-комунальні послуги (на даний час заборгованість, як у відповідального квартиронаймача, відсутня). Законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. Відмова у наданні дозволу від імені органу приватизації, отримана [PERSON] , на переконання суду, носить формальний характер, оскільки про інших осіб, які претендують на зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] відповідачем не повідомлено, при цьому, її право на здійснення приватизації (використання житлового чеку) з боку відповідача не оспорюється. Суд звертає увагу на те, що іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції. Згідно з положеннями ч.10 ст.8 у прив`язці до п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача на те, що позивачка не має права на приватизацію, оскільки не надала копії ордеру, є безпідставним. Таким чином, дії відповідача, як органу приватизації, порушують конституційне право [PERSON] на приватизацію житла у встановленому законом порядку. Суд також зауважує, що компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою КМУ від 08.10.1992 №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. Отже, враховуючи те, що передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації, цей орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі у якості відповідача. Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для захисту вимог позивачки щодо реалізації свого права на приватизацію у визначений стороною позивача спосіб. За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 200/18858/16-ц, пр.№ 14-165цс18, постанову Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №296/4642/19, пр.№ 61-2708св20. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, понесений [PERSON] у зв`язку з розглядом справи у розмірі 1 816,00 гривень. На підставі\~ вищевикладеного та

Outcome: approved