Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю два місяця. В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві зазначається, що з травня 2006 року позивач та члени її родини (чоловік та донька) стали мешкати однією сім'єю з батьком позивача - [PERSON], [INFO]. При цьому її батько переїхав жити за місцем проживання родини позивача, хоча і залишався зареєстрованим в [INFO]. Причиною переїзду [PERSON] та проживання разом з позивачем та її родиною був його похилий вік та потреба в родинному піклуванні з їх боку. Батько позивача [PERSON] проживав разом з позивачем та її родиною до моменту його смерті, яка сталася 08.10.2014 року. Факт проживання позивача з померлим [PERSON] однією сім'єю було встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2017 року. Ще за життя [PERSON], склав заповіт, який було посвідчено секретарем виконкому Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської. Відповідно до змісту цього заповіту, все майно заповідача, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, а також все те, що належатиме йому на день його смерті і на що за законом він матиме право заповідач [PERSON] заповів позивачу - [PERSON] Для отримання спадщини позивач не змогла вчасно звернутись із заявою до нотаріальної контори, однією з причин були проблеми зі здоровям. 03.09.2016 року позивач звернулася до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька у зв'язку із тим, що позивач не подала відповідну заяву у 6-тимісячний термін після смерті батька, а та обставина, що позивач із її батьком були зареєстровані за різними адресами не надає можливості нотаріусу визначити обставини фактичного прийняття спадщини, тому вона змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.\~1261\~ЦК\~України, у першу чергу право на спадкування\~за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача [PERSON] проживав разом з позивачем та її родиною до моменту його смерті, яка сталася 08.10.2014 року. Факт проживання позивача з померлим [PERSON] однією сім'єю було встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2017 року. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.\~1269\~ЦК\~України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 03.09.2016 року позивач звернулася до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька у зв'язку із тим, що позивач не подала відповідну заяву у 6-тимісячний термін після смерті батька, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 6). Згідно ст.\~1272\~ЦК\~України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008\~року №\~7\~передбачено\~«Про судову практику у справах про спадкування», що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає уточнені позовні вимоги [PERSON] до Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved