Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №01/14-00449 від 11.11.2014 року та застосувавши наслідки недійсності правочину, стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 7900.00 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що з метою придбання трактора Dongfeng DF-244 між нею та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №01/14-00449 від 11.11.2014, згідно якого вона повинна була внести 10% вартості предмету лізингу, а решту коштів необхідно було сплатити одразу після доставки трактора. Після внесення вказаної суми 7900грн. , пред'явила оригінал квитанції, але трактор до цього часу не отримала. 27.11.2014 звернулася з претензією до відповідача, щоб повернув сплачені кошти. 27.01.2015 отримала відповідь, яка належним чином не завірена та підписана невідомою особою, з якої вбачається, що відповідач відмовляється повертати сплачені кошти. Вважає даний договір недійсним, адже він нотаріально не посвідчений, а самі умови договору є несправедливими і відповідач застосував нечесну підприємницьку практику. Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подав до суду клопотання в якому просить розглянути справу в їх відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує( а.с.49). Такі дії представника позивача не суперечать вимогам ст. 158 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, хоч про час і місце слухання справи повідомлений належним чином . При цьому клопотання про розгляд справи за його відсутністю не надав. Зі згоди представника позивача суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України . Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 11.11.2014 між позивачем та ТзОВ "Лізингова компанія «Автофінанс»"укладено договір №01/14-00449 фінансового лізингу з додатками (а.с. 4-12), предметом якого є трактор Dongfeng DF-244, вартістю 79000.00грн. (а.с.13). За умовами договору ( п. 1.7 ) трактор передається у користування позивачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати нею на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50% вартості предмету лізингу, комісії за організацію та оформлення даного договору в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісії за передачу трактора в розмірі 3% від вартості предмета лізингу. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із : а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка рахується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору та становить 10% від вартості предмету лізингу. б) авансу ціни предмету лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% вартості премету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмету лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу. Згідно п. 8.2.3 договору [PERSON] зобов'язана сплачувати « другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсотків ставки за користування предметом лізингу, сплати комісії за супроводження договору. 11.11.2014 року на виконання умов договору позивач сплатила на користь відповідача авансовий платіж у розмірі 7900грн. (а.с.14-15), який просить стягнути із відповідача. 27.11.2014 року позивач зверталася до відповідача з претензією повернути сплачені кошти (а.с.16-17). У відповіді №1326 від 23.12.2014 відповідач вказав, що сплачені кошти в сумі 7900 грн. сплачено комісію за організацію та не повернув кошти (а.с.18). Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону: - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Зі змісту договору випливає порушення принципу добросовісності положень договору, які істотно обмежують права лізингоодержувача на розірвання договору, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору. Відповідно до п.1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Згідно додатку №3 (специфікація) до договору предмет лізингу не визначений: відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), тощо. Вказані положення договору містять односторонню відповідальність лізингоодержувача за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, бо визначено, що за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Таким чином, умови договору суттєво обмежують права позивача як споживача та звужують обов'язки відповідача, що в свою чергу тягне за собою виключення його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару. За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Суду не надано доказів, що у відповідача наявна ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. Судом встановлено, що підтверджено і матеріалами справи, що договір фінансового лізингу №01/14-00449 від 11.11.2014 не був нотаріально посвідчений, тому він є нікчемним. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що до оспорюваного договору можуть бути застосовані лише наслідки недійсності правочину. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Будь-яких доказів, які б спростовували заявлені вимоги позивача відповідачем не представлено суду. Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів в сумі 7900грн., сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу №01/14-00449 від 11.11.2014року, підлягають до задоволення. Оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він у відповідності до вимогч.3 ст.88 ЦПК України стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 203, 204, 215, 220,799 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг»,

Outcome: approved