Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Обґрунтовуючи свої вимоги покликається на те, що є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування укладеного 08.12.2004 року. У вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік, з яким шлюб розірвано у грудні 2015 року. З цього часу, відповідач у даній квартирі не проживає, спільного господарства вони не ведуть. У зв'язку із вищенаведеним звертається до суду із вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить такі задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, хоча належним чином викликався у порядку ст.ст. 128-130 Цивільного процесуального кодексу України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у м. Львові, що підтверджується договором дарування квартири від 08.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І., реєстраційний номер № 7688782. Відповідно до довідки про склад сім'ї № 295, виданої 05.07.2017 року ЛКП Вулецьке», у вказаній квартирі зареєстровано 4 осіб, а саме: позивач [PERSON] - власник, [PERSON] - колишній чоловік власника, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. Встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України. Так, за умовами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст.383 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт не проживання відповідача [PERSON] у вказаній квартирі підтверджується актом № 746/вих. від 05.07.2017 року виданого ЛКП " Вулецьке". Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає у спірному будинку понад один рік, поважних причин не проживання чи перешкод йому у користуванні таким судом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved