Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що вона на підставі свідоцтва про право власності на житло № 010029 від 20.01.1998 року є співвласником квартири [ADDRESS], власниками якої є також [PERSON] і [PERSON] Відповідач є її онуком і зареєстрований у вказаній в квартирі, але з 1995 року по теперішній час по [ADDRESS] не проживає, його особистих речей в квартирі немає. З підстав реєстрації відповідача в квартирі вона вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю осіб і позбавлена можливості вільно розпоряджатися своєю власністю. 12 вересня 2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з'явилися, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзивів не подавав, про місце та час розгляду справи відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином. Треті особи у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, згідно якої просили розглядати справу за їх відсутності та винести рішення на розсуд суду. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є основним квартиронаймачем та разом з [PERSON] і [PERSON] з 20.01.1998 року є власниками квартири [ADDRESS], в якій крім них також зареєстрований онук позивача - відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 3), особистим рахунком на квартиру (а.с. 4), довідкою про склад сім'ї (а.с. 5), свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 22). З моменту реєстрації по теперішній час відповідач добровільно в квартирі по [ADDRESS] не проживає і не знімається з реєстрації за вказаною адресою без вчинення йому будь-яких перешкод, що підтверджується актом про не проживання відповідача від 25.06.2018 року (а.с. 6). Факт реєстрації відповідача у квартирі по [ADDRESS] порушує права та інтереси позивача, оскільки остання як основний квартиронаймач несе додактові витрати на оплату комунальних послуг за непроживаючу особу. З моменту реєстрації 28.02.2002 року, відповідач в квартирі по [ADDRESS] не проживає, але добровільно відмовляється знятися з реєстрації, мешкає весь цей час за іншою адресою і не маючи потреби у даному житловому приміщенні, тому відповідно до ст. 405 ЦК України, сплинув річний строк, за яким за відповідачем зберігається їх право на користування вказаним житловим приміщенням. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем, як співвласником житлового приміщення, судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням позивача, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на користування житловим приміщенням за місцем його реєстрації, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved