Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 29 серпня 1999 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1378. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що від шлюбу сторони мають двох дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , які на момент фактичного припинення шлюбних відносин залишилися проживати разом в нею. Шлюбні відносини були припиненні, оскільки в сім`ї не було взаємопорозуміння у вирішенні сімейних проблем, а також через зловживання відповідачем спиртними напоями, на підставі чого постійно виникали сварки. На теперішній час, сумісного господарства сторони не ведуть, збереження сім`ї не можливе. Тому позивачка просить суд розірвати шлюб укладеним між нею та відповідачем. Також позивачка просила суд ухвалити рішення яким визначити місце проживання їх неповнолітнього сина разом з нею. Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 01.06.2020 відкрито провадження у цивільні справі та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23.06.2020 від відповідача на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач зазначає, що факти, які викладені первісній позовній заяві не відповідають дійсності. Первісна позовна заява є необґрунтованою та безпідставною, оскільки сім`я завжди знаходилася та продовжує знаходитися на утриманні відповідача. Сам же відповідач на даний час обіймає відповідальну посаду в компанії «Pepsi Co» в Україні - є керівником департаменту закупівель у приватному акціонерному товаристві «Вімм-Біль-Данн Україна», а також відповідає за напрямок закупівель у ТОВ «Сандора». Алкоголем не зловживає, та завжди поводить себе гідно. Увесь свій вільний час проводить із сином відвідує з ним парки, музеї виставки, футбольні матчі та подорожує. Однак зазначає, що протягом останнього часу сімейні відносини стали напруженими, між подружжям часто виникають непорозуміння, оскільки позивач створила несприятливу атмосферу в сім`ї. Відтак на думку відповідача примирення і збереження шлюбу між сторонами є неможливим, та суперечить його з позивачкою інтересам, а також інтересам їхніх дітей. У зв`язку з чим, просить розірвати шлюб та визначити місце проживання їхнього малолітнього сина з ним. Протокольною ухвалою Печерського районного суду від 28 липня 2020 р. вирішено продовжити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, також прийнято до провадження зустрічну позовну заяву та залучено до участі у справі третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації 08.09.2020 від позивачки на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. В обґрунтування якого позивачка зазначає, що позовні вимоги відповідача щодо визначення місця проживання дитини разом з ним не підлягають задоволенню, а мотиви розірвання шлюбу саме з вини позивачки є надуманими і необґрунтованими. Також зазначає, що на даний час діти знаходяться повністю на її утриманні, що відповідач на даний час не проживає з ними і місце його проживання їй невідоме. Має стабільний та постійний дохід, який отримує від здійснення підприємницької діяльності. Питаннями забезпечення та утримання дітей відповідач не займається, також не цікавиться щоденними потребами дітей, станом їх здоров`я не опікується. У зв`язку з чим просить розірвати шлюб та визначити місце проживання їхнього з відповідачем неповнолітнього сина з нею. 28.09.2020 на адресу суду надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини № 105/01-1901/В-50 від 25.09.2020. Відповідно до якого, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування врахувавши всі обставини справи, зокрема вік та стан здоров`я дитини, її бажання, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, дослідивши всі докази, та заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини від 22.09.2020, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього - [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] . 19.10.2020 від відповідача на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій відповідач просить задовольнити позовні вимоги позивачки частково та розірвати шлюб між ними, в решті позовних вимог - відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування чого зазначає, що вимушений проживати окремо через погрози про фізичну розправу [PERSON] (батька позивачки - [PERSON] ), також зазначає, що продовжує надавати фінансову допомогу позивачу та їхнім спільним дітям. 03.12.2020 у судовому засіданні представником позивача - адвокатом Кочан В.М. подано клопотання про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви відповідача в частині позовних вимог про розірвання шлюбу. Ухвалою Печерського районного суду від 05.02.2021 задоволено клопотання та залишено без розгляду позовну заяву відповідача в частині вимог про розірвання шлюбу. Ухвалою Печерського районного суду від 05.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивач підтримав первісні позовні вимоги в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення первісного позову в частині визначення місця проживання дитини та просили задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшов висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього - [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] . Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29 серпня 1999 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку, актовий запис № 1378. У шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] та неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На даний час дитина залишилася проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] ., дана обставина відповідачем не заперечувалася. Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування надала висновок № 105/01-1901/В-50 від 25.09.2020 до Печерського районного суд м. Києва про місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до якого, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування врахувавши всі обставини справи, зокрема вік та стан здоров`я дитини, її бажання, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, дослідивши всі докази, та заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини від 22.09.2020, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього - [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] . За нормами ст.ст. 160,161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, спір між ними розглядається органом опіки та піклування або судом. Тобто, за даними нормами закону я маю право на альтернативне звернення за захистом інтересів дитини. За нормами ст. 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду . Відповідно до ст. 161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини, беруться до уваги ряд суттєвих обставин як вік дитини, стан здоров`я, належні умови виховання та розвитку, тощо. На стадії судового розгляду орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо спірних сімейних правовідносин ( п. 5 ст. 19 СК України ). Їхній з відповідачем син на даний час з її боку на належному рівні забезпечена умовами проживання, навчається у Київській гімназії «Консул» №86, знаходиться на її матеріальному утриманні (зазначено вище). Позивачка займається підприємницькою діяльністю та має постійний та стабільний дохід. Також хоче зазначити, що батько дитини (відповідач по цивільній справі) на даний час майже не надає фінансової підтримки сину, хоча офіційно працевлаштований та має стабільний дохід. За адресою реєстрації на даний час не проживає. Згідно ст. 6 Декларації ООН прав дитини від 20.11.1959 р. (визнана державою Україна) малолітня дитини не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім виключних обставин. За нормами ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України. Відповідно до норм постанови ПВСУ № 11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя , судовими інстанціями розглядаються спори між батьками щодо місця проживання їх спільних дітей. 3'ясовується питання з ким з батьків залишаються проживати діти п. 14 Постанови). Оскільки після фактичного припинення шлюбних відносин питання з ким буде проживати малолітня дитина не вирішувалось, вона має право на таке офіційне визначення. Відповідно до статті 159 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Статтею 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою та розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до статті 160, 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини та якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Виходячи з вище викладеного, комісія з питань захисту прав дитини, вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 2 ст. 6 Сімейного кодексу України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Нормами ч. 1 - ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, рано на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства е справедливий, неупереджеиий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 - ч. 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст. 6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 18 цієї Конвенції держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, ст.. 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, Відповідно до ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 2 ст. 6 Сімейного кодексу України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Нормами ч 1. та ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, рано на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства е справедливий, неупереджеиий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст. 6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 18 цієї Конвенції держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Окрім того, під час вирішення такої категорії справ суд керується ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 ст. 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі Зоммерфельд проти Німеччини (Sommerfeld v. Germany) від 08 липня 2003 року, Цаунеггер проти Німеччини (Zaunegger v. Germany) від 03 грудня 2009 року). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Судом встановлено, що позивачка належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризується в побуті, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, має самостійний дохід, який може забезпечити малолітній дитині належні умови проживання, виховання та навчання. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене вище в сукупності, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] буде відповідати найкращому забезпеченню його інтересів. Таким чином, позовні вимоги позивачки викладені в первісній позовній заяві в частині визначення місця проживання дитини теж підлягають до задоволення, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. підлягає відшкодуванню на користь позивача, які слід стягнути - з відповідача. Одночасно позивачем було заявлено й вимогу про визначення місця проживання дитини, тому з відповідача слід, також стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved