Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати зареєстрований з відповідачем 25.11.2011 р. шлюб, в якому вони мають 2 малолітніх дітей, а також стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітніх синів [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, 25.11.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, від якого вони мають малолітніх синів [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO]. Подружнє життя у них не склалося, шлюбні відносини між ними фактично припинилися з листопада 2015 року через постійні конфлікти та різні погляди на життя, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим. Діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. На даний час відповідач не проживає з сім'єю, не надає матеріальну допомогу позивачці на утримання дітей, у зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом. Одночасно позивач просить повернути їй дошлюбне прізвище. До початку судового засідання позивачем подана заява, в якій просила розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що наполягає на розірванні шлюбу, заперечує проти примирення, відсутності спорів про місце проживання дітей та майна та уточнила вимоги в частині розміру аліментів, які просила стягнути на її користь аліменти в розмірі 1\\3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) відповідача щомісячно до повноліття дітей. Відповідачем до початку судового засідання подана письмова заява, в якій він просив вищевказану справу розглянути за його відсутності, з уточненими позовними вимогами позивача згодний у повному обсязі, не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі 1\\3 частини всіх своїх доходів. Підтвердив причини та період припинення шлюбних відносин, відсутність на час розгляду справи спорів про майно та місце проживання дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" звернуто увагу судів на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В силу положень ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Судом установлено, що 25 листопада 2011 року між сторонами по справі було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1037, про що свідчить свідоцтво про шлюб [NUMBER] від 25.11.2011 р. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сторони по справі є також батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з листопада 2015 року через відсутність взаєморозуміння, втрати почуття любові і поваги один до одного. На час розгляду справи діти мешкають з позивачкою, проти чого не заперечує відповідач. Спору про розподіл майна між сторонами на момент розгляду справи не має. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, тому що шлюбні відносини між сторонами припинені вже певний час, сторони категорично заперечують проти надання зазначеного строку. Відповідно до 51 ч.1 Конституції України, ст.24 ч.1 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ст.24 ч.1 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Визнання відповідачем позову в цій частині не суперечить діючому законодавству, правам та інтересам відповідача та інших осіб. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, розірвавши шлюб між сторонами по справі. Розглядаючи вимоги щодо стягнення аліментів на дитину, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню, виходячи з такого. Статтею 51 ч.2 Конституції України, статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.182 ч.2 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON], [INFO], офіційно працює на посаді стрільця в філії «Центр сервісного забезпечення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», розмір його заробітної плати за травень 2016 р., згідно наданої довідки підприємства від 29.06.2016 р. за вих.№ 77, становить 4 028,37 грн., інших утриманців не має, здоровий за станом здоров'я. При розгляді справи були враховані інші обставини, що досліджені в судовому засіданні, і суд приходить до висновку, що аліменти повинні бути стягнуті в частковому відношенні до заробітку відповідача, а саме в розмірі 1\\3 частини з усіх видів його заробітку щомісячно. Суд вважає, що саме вказаний розмір аліментів є доцільним до стягнення, що відповідає інтересам сторін по справі та чинному законодавству. У відповідності зі ст. 191 СК України аліменти підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 25 лютого 2016 р. Визнання відповідачем позову в цій частині також не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та заснованим на законі, позовні вимоги знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. В зв'язку з чим підлягають повному задоволенню. Згідно ст.115 ч.2 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до відділу ДРАЦС Подільського РУЮ в м.Києві для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому запису про шлюб від 25.11.2011 р. № 1037, складеному відділом РАЦС Подільського РУЮ м.Києва. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» розірвання шлюбу, здійснене судом після набрання чинності цим Законом, не підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У таких випадках документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ст.115 ч.3 Сімейного кодексу України). Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи надалі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. В зв'язку з чим, суд вважає необхідним відновити позивачу, яка висловила свій намір на повернення прізвища в поданій суду позовній заяві, вказуючи на це окремим пунктом вимог резолютивної частини позову, дошлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного, ст.51 Конституції України, ст.ст.24, 105 ч.3, 112, 113, 115, 180-183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved