Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначає, що на праві свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2017 року, виданого та посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Літвіновою В.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2525 та на підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 листопада 2017 року за [NUMBER], йому належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В вищезазначеному будинку зареєстрована відповідач, яка не є власником вищезазначеного будинку, за місцем реєстрації не проживає з 2014 року, участі в утримані будинку не приймає, що порушує його права як власника помешкання. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем її реєстрації. Відповідно до ст.130 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом житлового будинку від 13 листопада 2017 року серії [NUMBER], посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Літвіновою В.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2525 та на підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 листопада 2017 року за [NUMBER], власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.5-6). Актом від 05 лютого 2018 року, складеного комісією в складі головуючого вуличного комітету в присутності сусідів та посвідченого секретарем Миронівської селищної ради, встановлено, що [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та в зазначеному будинку на проживає з 2014 року (а.с.7). Приймаючи рішення, суд виходить з наступного. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 Цивільного кодексу України ). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.ч.1, 2 ст.405 Цивільного кодексу України). Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не є власником спірного будинку, у спірному будинку не проживає, обслуговуванням будинку не цікавиться, його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене,

Outcome: approved