Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просили визнати право власності на 1/6 частику житлового будинку [ADDRESS], за позивачами в порядку набувальної давності. В подальшому позивач [PERSON] в порядку ст. 31 ЦПК України змінила предмет позову, та просила суд постановити рішення, яким встановити, що 1\\2 частка в будинку [ADDRESS], та належить на підставі Договору дарування 1\\2 частки житлового будинку від 10.12.2015 року [PERSON], а також 1\\3 частка в будинку [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2008 року, - є одне і те саме домоволодіння яке має адресу: [ADDRESS]; визнати за нею право власності, за набувальною давністю на 1\\6 частку площею у 8,95 (кв.м.), яка знаходилася у житловому будинку по [ADDRESS], який зазначено на плані літерами «А» та «а», загальною площею 53,70 (кв.м.) та житловою 32,60 (кв.м.) разом з господарськими будівлями та спорудами, тобто сарай зазначений на плані літерою «В», сарай зазначений на плані літерою «Г», вбиральня, зазначена на плані літерою «Е», споруди зазначені на плані «№1-6,1»; виділити їй в натурі конкретну частину житлового будинку [ADDRESS], яка була переобладнана та добудована до 5 серпня 1992 року, та на частину якого була відсутня державна реєстрація права власності на це нерухоме майно, загальною площею у розмірі 48, 40 (кв.м.), що зазначено у технічному паспорті під літерами «А» кухня площею 10,70 (кв.м.) та санвузол площею 3,00 (кв.м.) кімната площею 14,00 (кв.м.); «Б» житловий будинок площею 21,70 (кв.м.); сарай під літерою «Г»; погріб під літерою «З»; «Е» вбиральня; припинити право спільної часткової власності на це майно. В подальшому позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги з урахуванням Висновку експерта № 15\\02-2016, та просила суд виділити їй в натурі з спільного часткового користування житловим будинком [NUMBER], у житловому будинку [ADDRESS] загальною площею у розмірі 48, 40 (кв.м.), що зазначено у технічному паспорті під літерами «А» кухня площею 10,70 (кв.м.) та санвузол площею 3,00 (кв.м.) кімната площею 14,00 (кв.м.); «Б» житловий будинок площею 21,70 (кв.м.); сарай під літерою «Г»; погріб під літерою «З»; «Е» вбиральня, та припинити право спільної часткової власності на це майно з [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила суд визнати право власності за нею на конкретну частину домоволодіння в основному будинку під літерою «А», що знаходиться по [ADDRESS] та виділити цю частину будинку в натурі, яка складається з загальної площі у розмірі 39,70 (кв.м.) та житлової у розмірі 24,80 (кв.м.), тобто кухні площею 14,90 (кв.м.), що зазначена на плані літерою «а»; та житлові кімнати площею 13,60 (кв.м) і 11,20 (кв.м.) у житловому будинку під літерою «А», а також сарай під літерою «В» і просить суд припинити право спільної часткової власності на це майно. В подальшому позивач за зустрічним позовом [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила суд виділити їй в натурі з спільного часткового володіння [NUMBER] (яка зазначена у технічному паспорті), що знаходиться у будинку [ADDRESS] та яка складається з загальної площі у розмірі 39,70 (кв.м.) та житлової у розмірі 24,80 (кв.м.), тобто кухні площею 14,90 (кв.м.), що зазначена на плані літерою «а»; та житлових кімнат площею 13,60 (кв.м) і 11,20 (кв.м.) у житловому будинку під літерою «А», а також сарай під літерою «В», та припинити право спільної часткової власності на це майно з [PERSON]. В ході розгляду судом справи представник позивача по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав пред'явлені позовні вимоги, та визнав уточнені позовні вимоги по зустрічному позову. Представник відповідача по первісному позову в судовому засіданні визнав позовні вимоги [PERSON], та підтримав у повному обсязі позовні вимоги гр. [PERSON] по зустрічному позову в останній редакції. Представник відповідача Київської міської рада в судове засідання не з'явився, надавши до суду письмові заперечення, а тому на підставі ч. 4, ст. 169 ЦК України, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних та доказів у той частині позовних вимог [PERSON] які стосуються відповідача, тобто Київської міської ради. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, встановив наступне. Судом встановлено, підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема письмовими і які не заперечуються сторонами, що відповідно до Договору на право забудови від 15 травня 1940 року, який укладено на підставі Постанови Київської міської Ради від 19 квітня 1937 року за № 1820, між «Житловим управлінням» в особі інспектора Зайцева О.В. з однієї сторони та гр. [PERSON] та гр. [PERSON], що надалі «Забудовач» з іншої сторони, - укладено угоду про забудову індивідуального житлового одноповерхового будинку площею 52,00 (кв.м.) на земельній ділянці 800,00 (кв.м.), яка знаходиться у місті Києві по [ADDRESS], яка в свою чергу була перейменована на [ADDRESS] відповідно до Рішення Київської міської Ради за № 286\\2 від 06 грудня 1944 року, що також підтверджується відповідною архівною довідкою № Щ-29 від 07.05.2007 року. Будинок [ADDRESS], відповідно до відомостей зазначених у технічному паспорті збудовано у 1937 році спільно гр. [PERSON] та гр. [PERSON], дана обставина підтверджується завіреною БТІ м. Києва копією Генерального плану (схемою) від 04.12.1947 року. У 1947 року гр. [PERSON] здійснив відчуження 1\\3 частки вказаного будинку через гр. [PERSON] набувачу [PERSON], що підтверджується Рішенням Народного суду 1-го участка Кагановичського району м. Києва від 16.04.1953 року. Фактично набувши права власності на цю 1\\3 частину цього домоволодіння гр. [PERSON], за своє життя, не зареєстрував право власності у відповідному державному органі, разом з тим, [PERSON] 23 жовтня 2008 року здійснила державну реєстрацію права власності в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за реєстраційним № 37996 вищезгадану 1\\3 частку на підставі Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2008 року. [PERSON], як співвласник, зареєстрував 1\\2 частку будинок [ADDRESS] у Київському міському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується даними Реєстраційного свідоцтва від 10 травня 1994 року за реєстраційним № 37996. Крім того, судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27 червня 2008 року визнано право власності в порядку спадкування за [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. 10 грудня 2015 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гриценко С.М., [PERSON] набула права власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS], зазначеного на плані літерою «В», сарай зазначений на плані літерою «Г», вбиральня,зазначені на плані літерою «Е», споруди зазначені на плані «№1-6,1». 10 грудня 2015 року право власності [PERSON] ? житлового будинку [ADDRESS], зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності (а.с. 8). Частина житлового будинку, яка зазначена на плані під літерою «А», зокрема її 1/6 частки разом з господарськими будівлями та спорудами, тобто сарай зазначений на плані літерою «В», сарай зазначений на плані літерою «Г», вбиральня, зазначена на плані літерою «Е», споруди зазначені на плані «№1-6,1»залишаються без визначення права власності за конкретною фізичною або юридичною особою, що підтверджується відповіддю КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» № 29 (И-2016) від 04.01.2016 року (а.с 47). Виходячи з цього суд вважає, що у відповідності до ст. 344 ЦК України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5, від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем або правонаступником вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Виходячи з наведеного суд вважає, що є усі правові підстави для визнання права власності за позивачем [PERSON] за набувальною давністю на 1\\6 частину житлового будинку [ADDRESS], якою добросовісно заволодів гр. [PERSON] і це право в свою чергу правомірно перейшло до спадкоємців включаючи позивача, що також підтверджується Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2008 року (цивільна справа № 2-2206/2008 рік), що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 1\\2 частина житлового будинку [ADDRESS], яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно за гр. [PERSON] на підставі Договору дарування 1\\2 частки житлового будинку від 10 грудня 2015 року та 1\\3 частина житлового будинку [ADDRESS], яка зареєстрована у КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (реєстрова запис № 37996 від 23 жовтня 2008 року) за гр. [PERSON] на підставі Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2008 року (цивільна справа № 2-2206/2008 рік), - є одне домоволодіння, тобто житловий будинок [ADDRESS]. Вищезазначене підтверджується зібраними судом по справі письмовими доказами якими зокрема є, відомості з технічного паспорту домоволодіння виготовленому БТІ м. Києва 24.10.2014 року; відомості зазначені у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № [NUMBER] від 08.01.2016 року; відомості надані Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської Ради № Ш-5168 від 22.12.2015 року; відомості надані Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 29 (И-2016) від 04.01.2016 року; відомості надані Голосіївською районною в м. Києві Державною адміністрацією № 100-16983 від 25.12.2015 року; відомості зазначені у домовій книзі домоволодіння по [ADDRESS]; технічним паспортом на житловий будинок по [ADDRESS], що виготовлений БТІ м. Києва 04.07.1997 року. Судом також встановлено, що усе домоволодіння, яке розташоване, на правомірно виділеній земельній ділянці, по [ADDRESS], яке складається з загальної площі розміром 89,10 (кв.м.), включаючи житлову площу розміром 50,50 (кв.м.) та усі нерухомі споруди в тому числі добудовані та переобладнані за даними інвентаризаційної справи, тобто технічних паспортів БТІ м. Києва від 04.07.1998 року та 24.10.2014 року, збудовані та почали експлуатуватися до 5 серпня 1992 року і тому не відносяться до самочинно збудованих об'єктів, що визначено Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року за № 127, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582\\5773 (зі змінами та доповненнями, - Наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 42 від 08.02.2006 року та Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 від 09.08.2012 року). З огляду на це суд вважає, що для проведення державної реєстрації прав з видачою свідоцтва про право власності на нерухоме майно збудоване до 05.08.1992 року документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт цього нерухомого майна. Оскільки за позивачем вже зареєстрована на праві власності 1\\3 частка у житловому будинку [ADDRESS], а також судом визнається право власності на 1\\6 частину цього домоволодіння за [PERSON] за набувальною давністю то суд вважає, що сумарна частка у домоволодінні для позивача за первісним позовом, має бути рівною з співвласником [PERSON] і повинна складатися з 1\\2 частини усього житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно ч. 1, ст. 357 ЦК України зазначає, що частки у праві спільної часткової власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Суд приходить до висновку та не заперечувалось у судовому засіданні представником позивача по первісному позову з тим, що співвласники [PERSON] та [PERSON], та їх правонаступники, збільшили шляхом добудов та переобладнань, загальну площу домоволодіння на 35,40 (кв.м.), в яку входить і житлова у розмірі 17,7 (кв.м.). Суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача з якими також погоджується представник відповідача [PERSON], що фактично поліпшився стан самого домоволодіння після здійснення добудов та переобладнань, які зазначені на плані літерами «Б» (будинок); «б» (прибудова веранда і передпокій); «а1» (прибудована кухня і санвузол), а також в житловому будинку «А» переобладнана підсобна площа у кімнаті на житлову, що збільшило житлову площу на 6,20 (кв.м.), та зроблений «З» (погріб). Згідно ч. 4, ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законі порядку за свій рахунок добудову, прибудову без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав і така добудова прибудова є власністю співвласника, який її зробив, але ці добудови та перебудови не змінюють розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Відповідно ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно ч.1 ст. 356 ЦК України, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частинах майном, яке становить одне ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не частковою майна в натурі, а частковою у праві власності на спільне майно в цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Згідно висновку ТОВ «Судово-експертний Альянс» від 15.02.2016 р. № 15/02-2016 щодо технічної можливості виділу в натурі [PERSON] конкретну частину житлового будинку з окремим виходом, що знаходиться по [ADDRESS], загальної площі у розмірі 48,40 (кв.м.) та житловою площею 25,70 (кв.м.), що зазначено у технічному паспорті під літерами 2А» та»а1», тобто кухню 14,0 (кв.м.); «Б» житловий будинок площею 21,70 (кв.м.); сарай під літерою «Г», погрію під літерою «З»; «Е» вбиральня, з припиненням прав спільної частково власності на це майно, та чи є технічна можливість виділити в натурі [PERSON] конкретну частину житлового будинку з окремим виходом, що знаходиться у [ADDRESS], загальною площею у розмірі 39,70 (кв.м.) та житловою площею у розмір 24,80 (кв.м.), який зазначено у технічному паспорті під літерами «А» та «а», тобто кухні площею 14,90 (кв.м.), що зазначена на плані літерою «а»; та житлові кімнати площею 13,60 (кв.м.) і 11,20 (кв.м.) у житловому будинку під літерою «А», а також сарай під літерою «В», припиненням права спільної часткової власності, дана технічна можливість є наявна. Отже, виділ частки із спільного майна є можлива. Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], останній являє собою одноповерховий будинок, загальною площею - 53,7 кв.м. та житловою площею -32,6 кв.м. (а.с. 54-57). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення. Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до роз'яснень у п. п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Суд вбачає за можливе задовольнити позовну вимогу [PERSON] у частині виділення їй в натурі певної частини домоволодіння, тобто [NUMBER] у житловому будинку [ADDRESS], що складається з загальної площі у розмірі 48,40 (кв.м.) і зазначене у технічному паспорті під літерами: «А» та «а1» та складається з кухні площею 10,70 (кв.м.), санвузла площею 3,00 (кв.м.), кімнати площею 14,00 (кв.м.); «Б» житловий будинок площею 21,70 (кв.м.); «Г» сарай; «З» погріб; «Е» вбиральня, з припиненням права спільної часткової власності на це майно з [PERSON]. Суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог по зустрічному позову, з якою у судовому засіданні позивач по первісному позову погодився, та виділити в натурі [PERSON] в окреме домоволодіння [NUMBER], загальною площею у розмірі 39,70 (кв.м.) та житловою площею у розмірі 24,80 (кв.м.), що знаходиться у житловому будинку [ADDRESS] та яка складається з кухні площею 14,90 (кв.м.) зазначеної на плані літерою «а»; та житлових кімнат площею 13,60 (кв.м) і 11,20 (кв.м.) у житловому будинку під літерою «А», а також сарай під літерою «В», та припинити право спільної часткової власності на це майно з [PERSON]. З урахуванням ч. 1, ст. 61 ЦПК України, суд вважає, що підставою для задоволення в цій частині позовних вимог по первісному та зустрічному позовах, є також експертний висновок будівельно-технічного дослідження № 15\\02, від 15.02.2016 року, за висновками якого вбачається технічно за можливе розподілити в натурі між співвласниками житловий будинок [ADDRESS] та виділити кожній стороні свою окрему частину цього будинку.

Outcome: approved