Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття його з реєстрації та виселення. Після усунення недоліків позивачем подано уточнений позов до [PERSON] про виселення, який мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Дане право власності він набув в результаті приватизації 1/2 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1998, а також в порядку спадкування 1/2 цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO]. За життя спадкодавець перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON], який не є членом сім'ї позивача та не перебуває з ним у родинних відносинах. Після смерті матері позивача відповідач залишився проживати в квартирі, де мешкає і донині. Оскільки між ними склалися не найкращі відносини, проживати з відповідачем в однокімнатній квартирі позивач не в змозі. На численні вимоги позивача звільнити квартиру та не чинити перешкод в її користуванні, відповідач не реагує, створюючи нестерпні умови проживання та порушуючи тим самим його права як власника квартири. Враховуючи те, що відповідач добровільно не виконує вимоги позивача, він вимушений був звернутися до суду зі вказаним позовом та просить, виселити [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Оскільки від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутність чи відкладення розгляду справи та неповідомлено суд про причини неявки, а позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав: позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14.12.1998, згідно якого вказана квартира в результаті приватизації належить на праві спільної, сумісної власності в рівних частках кожному [PERSON] та [PERSON]. А також свідоцтвом про право на спадщину від 27.02.2018, згідно якого [PERSON] успадкував 1/2 частку квартири [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.12-15, 16,17,18). Крім того, право власності позивача на зазначену квартиру підтверджується витягом та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомості, та повідомленням КП «Могилів-Подільське МБТІ» від 11.12.2017 №1266 (а.с.18, 86,91). Як встановлено судом, за життя спадкодавець [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON], який не є членом сім'ї позивача та не перебуває з ним у родинних відносинах. Згідно довідок відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради №5584 від 19.09.2017 та №02-22/3318 від 23.11.2017, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.19,43). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Таку ж норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як встановлено судом, відповідач добровільно не звільняє квартиру, яка належить позивачу на праві власності, крім того не є членом його сім'ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, створює нестерпні умови проживання у даній квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи викладене а також те, що позивач є власником квартири [ADDRESS], а відповідач займає без дозволу позивача дану квартиру, чим порушує його право на володіння, користування та розпорядження таким майном, суд, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved