Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання за ним права власності на житловий будинок загальною площею 49,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок [ADDRESS] було побудовано в 1905 році. Користувачем земельної ділянки була [PERSON] (бабуся позивача) і [PERSON]. Бабуся позивача померла [INFO] р. Відповідно до Акту комісії квартального комітету 18го мікрорайону сел.Мишоловка Московського району м.Києва про розподіл земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] здійснено між [PERSON] 1300 кв.м. - батьком позивача, його рідним братом - [PERSON] (600 кв.м.), та їх сестрою - [PERSON] (860 кв.м.), кожний з яких жили в окремих будинках, побудованих ними на одній земельній ділянці. Після проведення в 1994 р. інвентаризації земель в забудованому кварталі № 2619 в Голосіївському районі м.Києва земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] обліковується за [PERSON] - рідним дядьком позивача, братом батька. В будинку [ADDRESS] з 1905 року постійно проживала родичка бабусі позивача, [PERSON] ([PERSON] а з 1960 р. проживали і [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON], які і були зареєстровані за даною адресою з 1972 р. В 1962 році внаслідок руйнації будинку [ADDRESS], яка виникла внаслідок пожежі, [PERSON], спільно з батьком позивача, здійснили капітальне відновлення житлового будинку, фактично побудувавши новий будинок. 14.06.1971 р. [PERSON] склала заповіт на ім»я дядька позивача, [PERSON], на все своє майно, в тому числі і житловий будинок [ADDRESS]. Дядько позивача фактично вступив у володіння спадковим майном, однак право власності не оформив, оскільки на будинок були відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до правових актів, які діяли на час будівництва житлового будинку, право власності на будинок підтверджувалось відповідними записами в погосподарьскій книзі. [PERSON] була видана погосподарська книга на підставі рішення РВК Московського району м.Києва № 73 від 10.01.1972 р. [NUMBER] р. помер [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина. Батько позивача - [PERSON], фактично вступив в спадщину, однак у визначений законом спосіб своє право власності на будинок не оформив. В подальшому, в січні 2005 р. батьки позивача звернулись до Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації з заявою про ведення будинку [ADDRESS] в м.Києві в експлуатацію. Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією були видані розпорядження № 68 від 27.01.2005 р. про надання дозволу на прийняття в еклуатацію житлового будинку по [ADDRESS] і розпорядження № 926 від 30.08.2006 р. про призначення державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS]. Однак, прийняти в експлуатацію житловий будинок батьки позивача не встигли в зв»язку зі смертю. Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] р., батько позивача,[PERSON], помер [INFO] р. Батько позивача хоча і не встиг оформити своє право власності після смерті брата, однак, користуючись своїми правами за життя, 06.03.2006 р. склав заповіт на розпорядження на випадок смерті своїм майном, відповідно до якого заповідав все своє майно позивачу. Позивач посилається на те, що в шестимісячний строк він звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі Свідоцтва 25.11.2016 р. державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори йому відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. З огляду на викладене, позивач просить в судовому порядку визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті свого батька - [PERSON]. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на те, що вирішуючи даний спір необхідно враховувати нормативні акти, які діяли на час будівництва будинку і регламентували порядок набуття права власності на нерухоме майно. Також, представник позивача зазначила, що як дядько позивача, [PERSON], так і його батько - [PERSON], фактично вступали у володіння і користування будинком [ADDRESS] в м.Києві, однак у належний спосіб не оформили його, що стало підставою в подальшому для відмови позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши відзив на позов, відповідно до якого просив прийняти рішення на підставі досліджених доказів відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, надавши письмові пояснення з приводу заявлених вимог. Вислухавщи позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що дерев'яний будинок [ADDRESS] було побудовано в 1905 році, що підтверджується повідомленням Київського міського БТІ щодо відведення земельної ділянки від 12.04.2016р. (а.с.39). За даними обмірів земель в будівельному кварталі № 2619, які проводились в 1955 році, загальна площа земельної ділянки [ADDRESS] складала 2769 кв.м., що підтверджується Рішенням № 410 виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 13 березня 1956р. з додатком, який містить перелік земельних ділянок (а.с.34). Користувачами земельної ділянки [ADDRESS] були [PERSON] (бабуся позивача) і [PERSON], що підтверджується висновком комісії, яка розглядала питання реєстрації земельних ділянок та схематичним планом земельної ділянки (а.с.39,40). [PERSON], померла [INFO]., що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м.Києва 24.03.1997 р.(а.с.29). Актом комісії квартального комітету 18-го мікрорайону сел.Мишоловка Московського району м.Києві про розподіл земельної ділянки від 17.10.1965 року підтверджено, що розподіл даної земельної ділянки площею 2500 кв.м. за адресою [ADDRESS] здійснено між [PERSON], батьком позивача (1300кв.м.), його рідним братом [PERSON] (600кв.м.) та сестрою [PERSON] (860 кв.м.), кожний з яких, згідно поетажного плану, проживали в окремих будинках, побудованих ними на одній земельній ділянці (а.с.38). Відповідно до Рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 163 «Про проведення в місті Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру» від 17.02.1992 року (на виконання Постанови Верховної Ради Української PCP від 28.12.1990 року, № 368-КП "Про земельну реформу", відповідно до Рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 25.03.1991 року за № 144), в 1994 році було здійснено інвентаризацію земельних ділянок в забудованому кварталі № 2619 в Голосіївському районі м.Києва. На земельну ділянку по [ADDRESS] було складено технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування (кадастровий код земельної ділянки № 79:171:016, площею - 0,0732 га), зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації в 1994році та узгоджений Головним землевпорядником Голосіївського району м.Києва. Дана земельна ділянка обліковується в базі міського земельного кадастру за землекористувачем [PERSON]., рідним братом батька позивача, що також підтверджується черговим кадастровим планом від 14.08.2006 р. (а.с.36, 37). Як встановлено судом, в будинку [ADDRESS] з 1905 року постійно проживала [PERSON] ([PERSON] а з 1960 року разом з нею проживав і [PERSON]., які були зареєстровані в даному будинку з 18.03.1972р., що підтверджується внесеним записом до будинкової книги(а.с.41). В 1962 році, внаслідок руйнації будинку [ADDRESS], яка виникла внаслідок пожежі, [PERSON]., спільно з батьками позивача, було здійснено капітальне відновлення житлового будинку, фактично побудовано будинок на місці зруйнованого, що підтверджується даними технічних паспортів Київського міського бюро технічної інвентаризації від 30.04.1993 року та 12.03.2004 року (а.с.16). 14.06.1971 року [PERSON] склала заповіт на ім'я [PERSON]. на все своє майно, в тому числі і житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 49). [PERSON]., після смерті [PERSON], фактично вступив в спадщину на будинок № [ADDRESS], але право власності на спадщину не оформив, оскільки на будинок були відсутні правовстановлюючі документи. [INFO] року помер [PERSON], рідний брат батька позивача, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с.28). Після смерті [PERSON], відкрилась спадщина, до складу якої ввійшли всі права та обов'язки [PERSON]., що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме на житловий будинок загальною площею 49,1 кв.м., в тому числі житлової - 31,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], який є батьком позивача, після смерті свого рідного брата [PERSON]., фактично вступив в спадщину на будинок № [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖЕК № 112 від 23 квітня 2003 року № 67 (а.с.ЗЗ). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР ( в редакції 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. В силу положень ст.529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (ст.530 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як встановлено судом [PERSON] фактично вступив в управління та володіння будинком [ADDRESS], а тому набув право власності на нього в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Після смерті [PERSON] в спадщину вступив [PERSON] - батько позивача. Вступ у спадщину [PERSON] підтверджується не лише довідкою довідкою ЖЕК № 112 від 23 квітня 2003 року № 67, а і Свідоцтвом про право на спадщину на фінансову виплату в розмірі 1 453 Євро 46 євроцентів, яке було видано Другою Київською державною нотаріальною конторою 18.04.2003 року. Виникнення права власності на будинки, що побудовані до 1992 року регулювалось положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Зокрема, до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські (будинкові) книги місцевих рад. Крім того, погосподарські (будинкові) книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських (будинкових) книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках, державний облік житлового фонду, незалежно від його належності, здійснювався за єдиною для Союзу PCP системою на основі реєстрації і технічної інвентаризації. Міськими, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських (будинкових) книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських (будинкових) книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, оскільки житловий будинок був побудований в 1905 році і капітально відновлений в 1962 році, то належав [PERSON], на праві приватної власності. Даний факт підтверджується погосподарською (будинковою) книгою на будинок № [ADDRESS], яка була видана [PERSON] на підставі рішення РВК Московського району м.Києва№ 83 від 10.01. 1972 року (а.с.41). Однак, з об'єктивних причин незважаючи на внесення записів у погосподарські (будинкові) книги, [PERSON] своє право власності в БТІ не оформив. Як встановлено судом, батьки позивача, у січні 2005 році зверталися до Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації з питанням щодо введення будинку [ADDRESS] в експлуатацію. Голосіївською районною у м.Києві державною адміністрацією були видані Розпорядження № 68 від 27.01.2005р. про надання дозволу на прийняття в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] і Розпорядження № 926 від 30.08.2006 року про призначення державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] (а. с. 45,46). Акт про прийняття в експлуатацію житлового будинку, складений 20.09.2006 року на ім'я померлого, [PERSON]., не був підписаний членами приймальної комісії, оскільки батьки позивача померли. [PERSON], померла [INFO] року, а [INFO] року, помер батько позивача - [PERSON], підтвердженням чого є свідоцтва про смерть, видані відділом реєстрації смерті у м.Києві (а.с.18, 19). Згідно п.3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом від 24.06.2011 року № 91 з наступними змінами зазначено, що «Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (пункт 3.1 .розділу III в редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 304 від 13.06.2012р.) Оскільки житловий будинок (на плані під літерою «А») загальної площі 49,1 кв.м., в тому числі житлової площі 31,2 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] був збудований в 1905 році і капітально відновлено в 1962 році, тобто до 05.08.1992 року, відповідно до роз'яснення Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 12/5-74 від 02.03.1999 року визнання права власності на нього, можливо без складання акту про прийняття житлового будинку в експлуатацію. Крім того, така правова позиція підтверджується у розділі 3.2 роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4/13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», порядком оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН АЗ. 1-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», а також в Листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 року № 12/5-126, в якому зокрема роз'яснюється, що по об'єктам, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05.08.1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із таких документів є технічний паспорт, складений БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житловий будинок до 05 серпня 1992 року, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх користуванні, за наявності таких доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на їх будинок, що збудований до 05.08.1992 року, на який спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] являється єдиним спадкоємцем після смерті свого батька на житловий будинок [ADDRESS], оскільки його рідний брат [PERSON] помер [INFO]., та його рідна сестра [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст..1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В силу положень ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов»язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов»язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. [PERSON] звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] в м.Києві. Державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25.11.2016 р., відповідно до якої позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на спадкове майно, в зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Відмова у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом порушує права позивача на оформлення своїх спадкових прав і здійснення відповідної реєстрації цього права у визначений чинним законодавством спосіб. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на буд.[ADDRESS] є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Outcome: approved