Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивачі - [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до відповідача - [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Заявою від 11.02.2016 року позивачі уточнили позовні вимоги, просили позбавити відповідача [PERSON] права користування житловим приміщенням у вказаній квартирі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.04.2007 року та написом про реєстрацію права власності за реєстр. № 1212 від 16.04.2007 року, вчиненим Київським міським БТІ. Відповідач є колишнім чоловіком позивачки [PERSON], шлюб з яким було розірвано у 1994 році, прописаний у вказаній квартирі, хоча в квартирі з січня 2014 року не проживає, про своє місцезнаходження не повідомляє, витрат за житлово-комунальні послуги не сплачує. Факт не проживання відповідача підтверджується актами від 02.10.2015 року, 06.1.2015 року та 09.12.2015 року за підписами сусідів, засвідченими начальником ЖЕД- 409. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачі, підтримавши позов, просили його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судових засідань у справі розгляду справи вважається повідомленими належним чином, - згідно вимог ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі, й шляхом оголошення про його виклик в пресі - газеті «Урядовий кур'єр» №33 (5653) від 19.02.2016р. Згідно ст. 224 ЦПК України, суд, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.04.2007 року. Їх право власності на квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу (реєстр. № 1212 від 16.04.2007 року Київського міського БТІ (а.с. 8). З довідки від 30.12.2015 року, виданої адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС в м. Києві убачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] з 05.06.2007 року (а.с. 21). Факт не проживання відповідача з січня 2014 року підтверджується наданими позивачами актами від 02.10.2015 року, 06.1.2015 року та 09.12.2015 року за підписами сусідів, засвідченими начальником ЖЕД -409, згідно яких [PERSON] (а.с. 5-7). Відповідно до ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Наданими суду доказами підтверджується факт не проживання відповідача з січня 2014 року за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки факт реєстрації відповідача порушує права позивачів, як власників квартири на вільне користування і розпорядження своєю власністю, наданими позивачами доказами підтверджується те, що відповідач виїхав з квартири, припинив фактичне користування нею, оскільки у квартирі не проживає, витрат на житлово-комунальні послуги не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, з січня 2014 року, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved