overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у звязку з тим, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Позивач згідно заяви позов підтримав в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач позов визнав, просить його задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181, 183, 184 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. З свідоцтва про народження вбачається, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини. Як встановлено в судовому засіданні, дитина проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції "Про права дитини" незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 180, 181, 182 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. При ухиленні батьків від цього обовязку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку. Аліменти на неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються в розмірі не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у звязку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, у звязку з тим, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Позивач згідно заяви позов підтримав повністю та просить його задовольнити. Відповідач згідно заяви позов визнав повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181, 183, 184 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. З свідоцтв про народження вбачається, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей. Як встановлено в судовому засіданні, діти проживають разом з матірю та перебувають на її утриманні. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції "Про права дитини" незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 180, 181, 182 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. При ухиленні батьків від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку. Аліменти на неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються в розмірі не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 2000 грн. у звязку з тим, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. Позивач згідно заяви позов підтримала повністю та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений у відповідності до ст. 74 ЦПК України, про причини неявки від відповідача повідомлення не надійшло. Суд вважає, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно роз'яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181, 183, 184 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. З свідоцтва про народження вбачається, що відповідач є батьком неповнолітньої Юлії, [INFO]. Як встановлено в судовому засіданні, дитина проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції "Про права дитини" незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 180, 181, 182 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. При ухиленні батьків від цього обовязку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку. Аліменти на неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у звязку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, у розмірі 2474000,00 грн., посилаючись на те, що 30.04.2013 р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 30 квітня 2013 року, відповідно до якої він позичив відповідачу кошти в сумі 2474000,00 грн., які відповідач зобов"язався повернути в строк до 15 жовтня 2013 року. Строки виконання договору відповідачем прострочено, на його вимоги про повернення боргу останній не реагує. Враховуючи те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути борг, просить позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився вдруге, про час і місце слухання справи були повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 2474000,00 гривень, що підтверджується розпискою від 30 квітня 2013 року, відповідно до якої він позичив відповідачу кошти в сумі 2474000,00 грн., які відповідач зобов"язався повернути в строк до 15 жовтня 2013 року. Строки виконання договору відповідачем прострочено, на його вимоги про повернення боргу останній не реагує. Про існування невиконаного зобов`язання відповідачем свідчить наявність оригіналу розписки в кредитора - позивача по справі. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідач, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, у розмірі 518023,60 грн., проценти від суми позики у розмірі 104129,84 грн., 3% річних у розмірі 11453,33 грн. посилаючись на те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 28 січня 2015 року, відповідно до якої він позичив відповідачу кошти в сумі 23250 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 01 травня 2015 року. Строки виконання договору відповідачем прострочено. Враховуючи те, що в добровільному порядку відповідач борг не повертає, просить позов задовольнити. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, в наданих суду заявах позовні вимоги підтримали повністю, та просили розглянути справу в їх відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. До суду повернувся конверт з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 23250 доларів США, що підтверджується розпискою від 28 січня 2015 року з визначеним в ній строком повернення коштів до 01 травня 2015 року. Про існування невиконаного зобов`язання відповідачем свідчить наявність оригіналу розписки в кредитора - позивача по справі. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Частиною 2 ст.625 встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу по договору позики від 18.12.2006 року в розмірі 20000 грн. Посилається в позовній заяві на те, що 18.12.2006 року між ним і відповідачкою був укладений фактичний договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримала від [PERSON] 20000 грн. і зобов'язалася їх повернути до 18.12.2013 року. Даний факт підтверджується письмовою розпискою. В зв"язку із ухиленням відповідачки повернути у зазначений в розписці термін суму отриманих коштів він вимушений звернутися до суду про стягнення боргу. В судовому засіданні позивач та його представник в зал судового засідання не з»явився , направив письмову заяву в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити та справу розглянути у його відсутності. Відповідач в судовому засіданні не з'явився незважаючи на належне повідомлення про час і місце розгляду справи повісткою по останньому місцю проживання. У відповідності до ст.224 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 18.12.2006 року між ним і відповідачкою був укладений фактичний договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримала від [PERSON] 20000 грн. і зобов'язалася їх повернути до 18.12.2013 року. Даний факт підтверджується письмовою розпискою. В зв"язку із ухиленням відповідачки повернути у зазначений в розписці термін суму отриманих коштів він вимушений звернутися до суду про стягнення боргу . По справі встановлено факт укладення договору позики у відповідності до вимог ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України в письмовій формі з передачею грошей, та обов'язком їх повернути в строк до 18.12.2013 року. Таким чином по справі встановлено порушення договору позичальником і неповернення суму позики. яка складає 20000 грн. Згідно ст. 1047 ЦК України, пункт 2, в якій вказано, що на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Оскільки за ст. 1049 ЦК України. Позичальник забов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Разом з тим підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і сума судових витрат, яка становить 243,60 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, що був оформлений окремим документом розпискою, який підписаний відповідачем 12 липня 2021 року (далі-договір), у розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 54646 гривень 80 копійкам за курсом НБУ на 12.07.2021 року. У позові зазначає, що він належним чином виконав зобов"язання за договором і передав грошові кошти відповідачу у розмірі 2000 доларів США. У свою чергу, відповідач відмовляється в добровільному порядку виконати взяті на себе згідно договору зобов"язання по поверненню позики, як це передбачено договором до 10.08.2021 року віддати 2000 доларів США. Під час судового засідання позивач вимоги позову підтримав та просив їх задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомляв, заяви про відкладення судового засідання не подавав. Відзиву відповідач не подав. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 151RNPА122150002 від 02.08.2012 року (далі - договір) в розмірі 13 060, 47 грн.. На обгрунтування позову вказує, що відповідач отримав кредит в розмірі 10000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 49 відсотків річних на строк до 2 серпня 2014 року. Позивач належним чмином виконав договірні зобов"язання та надав відповідачу кредитні кошти. В свою чергу відповідач умови договору по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом виконує несвоєчасно. Станом на 10.07.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем по договору становить 13 060 гривень 47 копійок, з яких: прострочений кредит 8306 гривень 53 коп., по сплаті відсотків за користування кредитом - 3332 гривні 20 коп.. Також на суму основної заборгованості нараховані штрафні санкції (пеня) в розмірі 1421 грн. 74 коп., з яких: 1109 грн. 58 коп. - пеня за прострочення плати по кредиту і 312 грн. 16 коп. - пеня за прострочення сплати відсотків. Представник позивача в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав повністю та заявив, що наслідки визнання позову йому зрозумілі, визнання позову не суперечить його інтересам. У відповідності із ч.4 ст.174 ЦПК, у разі визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено обставин, які б вказували на те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Таким чином, суд прийшов до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість і штрафні санкції по договору в розмірі 13060 гривень 47 копійок. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 03.06.2019 року в розмірі 13872,16 грн. В обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконує взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник позивача в судове засідання не з"явився. Згідно доданого до позовної заяви письмового клопотання, представник позивача просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки не повідомляв, заяви про відкладення судового засідання не подав. Відзиву відповідач також не подав. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у відповідності із ч.2 ст.247 ЦПК. Дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі,

Outcome: approved