Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] квартирою [ADDRESS] в м. Києві шляхом вселення його до квартири; Встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] в м. Києві: виділити [PERSON] у користування кімнату площею 14,2 кв.м., виділити [PERSON] у користування кімнату площею 18,3 кв.м., залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню-столову площею 43,2 кв.м., санвузол площею 3,4 кв.м., санвузол площею 6,1 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м., 3,1 кв.м., вбудовані шафи площею 1,6 кв.м., 1,2 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року по цивільній справі №756/13997/15-ц проведено поділ майна між позивачем та відповідачем. Ухвалою Апеляційного суду м. Києві рішення залишено без змін. Рішенням, серед іншого, проведено поділ квартири [ADDRESS]. За позивачем визнано право спільної часткової власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 100,1 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. Право власності на іншу частину квартири визнано за відповідачем [PERSON] Позивач зазначає, що позбавлений можливості користуватися своєю власністю, оскільки ключі від квартири знаходяться у відповідача, добровільно передати їх позивачу відповідач відмовляється. Через складні стосунки з відповідачем позивач не може мешкати за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS], яка згідно з рішенням також належить в рівних частинах сторін. У зазначеному помешканні проживає відповідач та їх малолітня донька. Через усі ці обставини, маючи у власності житло, позивач змушений винаймати житло, сплачуючи за нього кошти. Позивач вважає, що відповідачем чиняться перешкоди у здійсненні ним права власності, які мають бути усунуті шляхом вселення його до квартири та встановлення порядку користування нею. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що позов не визнає у повному обсязі в зв'язку із безпідставністю позову. Зазначила, що дійсно вищевказану квартиру визнано сумісною власністю подружжя та проведено поділ. Відповідач з донькою проживають за адресою: [ADDRESS], яка перебуває у власності сторін. Вказує, що право власності на спірну квартиру до теперішнього часу зареєстровано одноосібно за нею, позивач право власності на свою частину майна не зареєстрував, а тому посилання позивача на відповідні норми закону зазначені в позові є необґрунтованими. Також зазначила, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх тверджень щодо неможливості користування спірною квартирою та чинення перешкод йому у цьому. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та проведено її поділ по ? частині кожному з подружжя. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.06.2018 р., рішення Оболонського районного суду м. Києві від 16.02.2017 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 25.04.2018 р., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27.06.2018 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до цього суду. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2018 р., рішення Оболонського районного суду м. Києві від 16.02.2017 р. залишено без змін. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується. розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно статті 391 ЦК України власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того. ст. 150 Житлового кодексу встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як зазначає позивач, йому чиняться перешкоди з боку відповідача щодо вільного користування майном, яке належить йому на праві спільної сумісної власності за рішенням суду, оскільки позивач раніше не був власником вищезазначеної квартири та не має від неї ключів та доступу до неї, а відповідач, у добровільному порядку відмовляється передавити ключі позивачу. У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач не спростовує того факту, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. Таким чином, оскільки [PERSON], є власником частини спірної квартири, то як власник має право вимагати від відповідача, усунення перешкод у її користуванні, шляхом вселення його до квартири. Згідно із технічного паспорта, спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 32,5 кв.м., у тому числі кімнати площею 14,2 кв.м., кімнати площею 18,3 кв.м., кухні-столової площею 43,2 кв.м., санвузла площею 3,4 кв.м., санвузла площею 6,1 кв.м., коридора площею 7,4 кв.м., 3,1 кв.м., вбудованої шафи площею 1,6 кв.м., 1,2 кв.м. Відповідно до п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014 р., №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», встановлено, що Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно із ст.. 358 ЦК України Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, суд вважає, що вимоги позивача про встановлення порядку користування квартирою є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності вселення та встановлення порядку користування підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved