Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивачі 26 вересня 2019 року звернулись до суду із позовною заявою, в якій просять суд: визнати удаваним договір дарування частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] від 27 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., реєстровий №2089, договором купівлі-продажу частки житлового будинку, судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 вересня 2016 року між сторонами укладено договір дарування частки будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., реєстровий номер №2089. При посвідченні Договору, сторони правочину не повідомляли приватного нотаріуса про фактичну правову природу Договору. За Договором дарувальники [PERSON] та [PERSON] передали обдарованим у дар по 61/200 частці житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 148,00 кв.м, житловою площею 75,9 кв.м. Спірний житловий будинок належав на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] по 61/200 частки кожному та [PERSON] 39/100 частки. Перед підписанням договору дарування позивачі передали відповідачам тридцять тисяч доларів США в обмін на передачу права власності на частку спірного будинку. Фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу. В зв`язку із тим, що відповідачам потрібно було швидко купити квартиру у місті Вижгород Київської області, а спадкоємці померлої у червні 2016 року співвласника вказаного житлового будинку [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , які після отримання свідоцтва на спадщину будуть мати переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності, отримають свідоцтва на спадщину не раніше грудня 2016 року. Таким чином, всі наведені факти вказують на те, що власники об`єкту нерухомості [PERSON] та [PERSON] з самого початку мали на меті продати нерухомість, і їх волевиявлення було направлене на продаж об`єкту нерухомості, а не на його дарування. В той же час волевиявлення позивачів було направлене на придбання нерухомого майна, а не на отримання подарунку. Вважає, що дії відповідачів та дії позивачів були направлені не на вчинення договору дарування, а на приховування договору купівлі продажу шляхом укладення договору дарування. У зв`язку із чим просить визнати удаваним договір дарування частки житлового будинку від 27 вересня 2016 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., реєстровий №2089; визнати, що між сторонами було фактично укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2019 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.01.2020 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] до суду не з`явилась, надала суду заяву в якій просила суд розглядати справу без її часті та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали в частині отримання грошових коштів за частку спірного будинку, в задоволенні інших позовних вимог просить відмовити через відсутність спору між сторонами. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі та зазначав, що повністю полягається на думку відповідача [PERSON] , яка під час укладання договору дарування представляла його інтереси. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали в частині отримання грошових коштів за частку спірного будинку, в задоволенні інших позовних вимог просили відмовити через відсутність спору між сторонами. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 27 вересня 2016 року між сторонами було укладено договір дарування частки житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А. та зареєстровано в реєстрі під №2089. Відповідно п.п. 1, 2 Договору дарування часток житлового будинку предметом вказаного договору є по 61/200 часток житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 148,0 кв.м, житловою площею 75,9 к.м. Земельна ділянка площею 0,0580 га, на якій розташована зазначена частка житлового будинку. Кадастровий номер: 23101000000:03:009:0213. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 1044904723101. Згідно з п.1 Договору дарування частки житлового будинку за цим Договором Дарувальники, передають майно у власність Обдаровуваних безоплатно. Водночас, відповідно до п.3 Договору цей дар сторони оцінили у 137000 гривень 00 копійок. Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31700522 від 04.10.2016 року, право власності по 61/200 часток спірного житлового будинку набули позивачі. З розписки про отримання грошових коштів вбачається, що 27.09.2016 року позивачі передали відповідачам 30000 доларів США в обмін на передачу права власності кожному по 61/200 часток житлового будинку [ADDRESS] . Суд погоджується з твердженням позивачів, що насправді між сторонами було досягнуто згоди та взаємної усної домовленості щодо істотних умов купівлі-продажу вищевказаних часток житлового будинку. Суд прийшов до висновку, що спірний договір дарування в дійсності є удаваним правочином, оскільки позивачами сплачено відповідачам кошти за придбання вказаних часток житлового будинку, тобто фактично майно перейшло у власність позивачів шляхом купівлі - продажу. Суд наголошує на тому, що воля відповідачів була спрямована не на дарування позивачам зазначених вище часток житлового будинку, а саме на їх продаж. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.655 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Таким чином і при договорі дарування і при договорі купівлі-продажу переходить право власності на майно, майнові права від власника до іншої особи. При цьому, концептуальною відмінністю є оплатність договору. Так договір дарування є безоплатним договором, а договір купівлі-продажу це оплатний договір. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Так, договір дарування є реальним, завжди безоплатним, одностороннім. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені в правочині. При цьому, підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає доведенню, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування повинен бути безоплатним та не передбачає будь-якого обов`язку обдаровуваного. За наслідками розгляду справи, Суд прийшов до висновку, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу вказаних часток житлового будинку, за що відповідачі отримали від позивачів кошти в сумі 30000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат необхідно здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved