Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на той факт, що 14.08.2008р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яку відповідач [PERSON] 14.08.2008р. передав в іпотеку відповідачу ПАТ «УкрСиббанк» за договором іпотеки від 14.08.2008р. Позивач вважає, що зазначені договори суперечать цивільному законодавству України, Закону України «Про іпотеку», порушують житлові права неповнолітньої доньки позивача - [PERSON], договір купівлі-продажу є фіктивним, а зареєстровані на підставі договору іпотеки від 14.08.2008р. обтяження вказаної квартири забороною відчуження та іпотекою підлягають припиненню. У зв'язку з чим просив позов задовольнити, визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири від 14.08.2008р. та договір іпотеки від 14.08.2008р., припинити обтяження квартири, зареєстрованими у відповідних реєстрах забороною відчуження та іпотекою. В ході судового розгляду справи судом було залучено до участі у справі [PERSON] у якості співвідповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, а саме, через оголошення у пресі в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити у його задоволенні, при цьому пояснив, про передбачення в договорі купівлі-продажу умов про його реальність та усвідомлення його сторонами наслідків своїх дій при його вчиненні, відсутність доказів про реєстрацію в квартирі станом на 14.08.2008р. неповнолітніх та інших осіб, окрім продавця [PERSON], просив суд застосувати до позовних вимог [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], загальну позовну давність, а при задоволенні позовної заяви накласти арешт на спірну квартиру на підставі ст. 1057-1 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю та просила задовольнити їх з підстав порушення житлових прав неповнолітньої [PERSON] Представник третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитаного в якості свідка позивача - [PERSON], суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 14.08.2008р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. і зареєстрований в реєстрі за №2597. Згідно п.п.1.1, 2.1, 3.1.1, 3.1.2, 3.1.5, 3.3.1, 3.3.2 вказаного договору, відповідач [PERSON] зобов'язалася передати квартиру у власність відповідачу [PERSON], попередивши його про права третіх осіб на квартиру та знявши зареєстрованих у квартирі осіб з реєстрації, а [PERSON] зобов'язався прийняти її у власність і сплатити за неї 536 200,00 гривень. Згідно п. 3.4.1 договору, відповідач [PERSON] має право вимагати від відповідача [PERSON] передачі квартири та виконання інших обов'язків за договором. Згідно п.4.3 договору, право власності на квартиру у відповідача [PERSON] виникає з моменту його державної реєстрації згідно ч.4 ст. 334 ЦК України. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], її батьком є [PERSON], а матір'ю - [PERSON] З дослідженої у судовому засіданні довідки КП «Дніпровський» виконавчого комітету Херсонської міської ради №3269 від 31.10.2013р. вбачається, що в квартирі [ADDRESS] з 15.03.2002р. зареєстрована [PERSON] 1970р.н., з 22.06.2007р. - [PERSON] 1989р.н., з 22.06.2007р. - [PERSON], 1997р.н., з 12.10.2012р. - малолітній [PERSON], 2007р.н. З дослідженої в ході судового розгляду справи, нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 14.08.2008р., вбачається, що при його укладенні сторони надали довідку від 13.08.2008р. про склад осіб у вказаній квартирі, де зазначено, що за її адресою відсутні зареєстровані особи. Також з нотаріальної справи вбачається, що [PERSON] не отримувала дозволу органу опіки та піклування на продаж квартири і не надавала його нотаріусу при посвідченні договору. Таким чином, при укладенні 14.08.2008р. договору купівлі-продажу вищевказаної квартири сторони порушили право неповнолітньої особи [PERSON] на жиле приміщення, що суперечить приписам п.п.1, 3 ч.1 ст.71, ч.ч.1, 6 ст.203 ЦК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного та укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», визначено, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] показав, що за національністю є молдаванин, юридично не освічений, українською мовою не володіє, які вимоги до договору купівлі-продажу не знає. Із заявою від 14.08.2014р. [PERSON] не ознайомлювався, а підписав її на прохання [PERSON] і [PERSON], зі слів яких знав, що договір купівлі-продажу укладався «про людське око» з метою отримання кредиту відповідачем [PERSON] Про те, що спірна квартира, в якій проживала його донька - [PERSON] буде передана в іпотеку йому відомо не було. В ході розгляду справи представником відповідача [PERSON] пояснено, що з моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 14.08.2008р. до цього часу [PERSON] проживала разом зі своєю сім'єю у відчуженій квартирі та утримувала її, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідкою КП «Дніпровський» виконавчого комітету Херсонської міської ради №3269 від 31.10.2013р. про склад сім'ї та комунальними книжками і квитанціями про оплату комунальних послуг, дослідженими у судовому засіданні. Оспорюваний договір було укладено без правових наслідків, передбачених для таких договорів, а саме для отримання кредиту відповідачем [PERSON] Крім того, з наданих представником позивача: відповіді головного лікаря КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С. Лучанського» [PERSON] №01-5/2221 від 19.11.2014р. вбачається, що за даними облікової документації лікарні [PERSON] у період з 01.08.2008р. і по теперішній час обслуговувалась у сімейного лікаря за місцем проживання: [ADDRESS]; з довідки КП «Дніпровський» виконавчого комітету Херсонської міської ради №3066 від 19.11.2014р. вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.06.2007р. по теперішній час. Таким чином, не знайшов свого підтвердження факт того, що сторони або хоча б одна сторона цього договору намагалася досягти правового результату, передбаченого договором. В ході розгляду справи представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» зазначав, що неповнолітня - [PERSON], на момент укладення договору купівлі-продажу, відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України могла проживати та мала право користування житловим будинком [ADDRESS] який належить позивачу, а також у будинку [ADDRESS]. Суд вважає вищевказані доводи представника відповідача безпідставними, оскільки як вбачається з акту про непридатність житлового будинку для проживання від 31.10.2013р., житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є ветхою будівлею, без зовнішнього, внутрішнього оздоблення, у будинку відсутнє опалення, побутові комунікації, меблі. Внутрішні приміщення потребують капітального ремонту. У будинку тривалий час (приблизно з 2010р.) ніхто не проживає. Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] - не придатний для проживання. З довідки голови квартального комітету №19 Дніпровського району м. Херсона Гащенко Л.І. №402 від 20.11.2014р., вбачається, що за адресою: [ADDRESS] станом на 20.11.2014р. ніхто не проживає. На сьогоднішній день [PERSON] будує за цією адресою фундамент під будинок. З його слів [PERSON] чи [PERSON] за даною адресою не проживали та не були зареєстровані. Домової книжки немає. На ділянці крім дерев'яного сараю нічого немає. Власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], неповнолітня [PERSON] в житловому будинку за зазначеною адресою ніколи не проживала. Можливість проживання в іншому житловому будинку не впливає на обґрунтованість підстав позову, оскільки є доведеним факт проживання і реєстрації неповнолітньої [PERSON] за адресою: . [ADDRESS]. Суд критично ставиться до наданої представником позивача довідки Херсонської загальноосвітньої школи I-III ступенів №35 Херсонської міської ради №389/01-28 від 20.11.2014р., оскільки вона не підтверджує та не спростовує позиції позивача. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як роз'яснив Верховний Суд України в узагальнені судової практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За таких обставин договір купівлі-продажу від 14.08.2008р. є нікчемним в силу положень ч.1 ст.215, ч. 1 ст.224 ЦК України, як вчинений без дозволу органу опіки та піклування, та недійсним (оспорюваний правочин) в силу положень ст.234 ЦК України, як вчинений без наміру настання правових наслідків, що обумовлені ним (фіктивний правочин). Згідно п.1.1, 1.2 договору іпотеки від 14.08.2008р., який було укладено між відповідачем [PERSON], який виступив іпотекодавцем, та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк», який виступив іпотекодержателем, [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] у якості забезпечення виконання своїх грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №11383290000 від 14.08.2008р. про надання кредиту в сумі 94000,00 доларів США; квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2008р. З дослідженої у судовому засіданні нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки від 14.08.2008р., вбачається, що на момент укладення договору іпотеки право власності [PERSON] на квартиру не було зареєстровано в порядку ч.4 ст.334 ЦК України. В силу ч.1 ст. 336 ЦК України, згідно якої нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, договір купівлі-продажу від 14.08.2008р. є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Оскільки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку» лише власник може передати майно в іпотеку, а відповідач [PERSON] не був власником спірного майна, тому не міг передати його в іпотеку. Відповідно до ч.1 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Таким чином, при передачі квартири [ADDRESS] в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» було порушено не лише вимоги ст.5, а й ст.6 ЗУ «Про іпотеку», з огляду на встановлені ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» обмеження правомочності розпорядження квартирою необхідністю отримати дозвіл органу опіки та піклування, що є підставою для визнання договору іпотеки від 14.08.2008р. недійсним. Відповідно до ч.2 ст.593 ЦК України, у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Відповідно до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться у тому числі й на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до п.27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України від 22 червня 2011 р. N 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.п.10). Таким чином, вимоги позивача про припинення обтяження квартири [ADDRESS], право користування якою належить його неповнолітній доньці, забороною відчуження та іпотекою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Заява представника ПАТ «УкрСиббанк» про застосування позовної давності є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в силу приписів ст.ст.256, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а [PERSON] не має самостійного інтересу до квартири та діє виключно в інтересах неповнолітньої [PERSON] Окрім цього, виходячи з принципу верховенства права, положень ст. ст. 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи та судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі шляхом оскарження правочинів та дій, що порушують право. Пріоритетність права, про захист якого заявлено [PERSON], також визначається особливим статусом його володільця - [PERSON], яка є дитиною; в свою чергу преамбулою Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що охорона дитинства в Україні - є стратегічний загальнонаціональний пріоритет, яким визначається на державному рівні мета забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток. Норма ст. 1057-1 ЦК України, про застування якої просить представник відповідача, стосується забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, а [PERSON] та [PERSON] як власник квартири, не є ані позичальниками, ані кредитодавцями за вказаним вище кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON], який, окрім іншого, ніколи не був власником цієї квартири. Отже, у задоволенні заяви про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 1057-1 ЦК України слід відмовити. Враховуючи вищевказане, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved