Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнила та просила визначити частки у праві спільної сумісної власності її та її померлого чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] та визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме на ? частку житлового будинку, що є подружньою часткою у праві спільної сумісної власності подружжя та на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20.11.1979 року [PERSON] уклав шлюб з нею шлюб. Після укладення шлюбу їм як подружжю присвоєно прізвище - [PERSON] . 05 серпня 1987 року її чоловік згідно договору купівлі-продажу придбав жилий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , який був зареєстровано 18.08.1987 року міським БТІ м. Кривого Рогу. В подальшому нумерація будинку змінена з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Позивач вважає, що оскільки житловий будинок [ADDRESS] був набутий в період шлюбу, тому вказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності її та її чоловіка. При цьому, за життя її чоловіка, їх частки, як співвласників у праві спільної сумісної власності на будинок не були виділені, між ними не було жодних домовленостей з приводу зміни рівності часток у праві спільної сумісної власності, також принцип рівності їх часток, як співвласників у праві спільної сумісної власності не змінений законом чи рішенням суду, тому вважає, що їх частки є рівними, і кожному окремо, на праві приватної власності належить по 1/2 частці нерухомого майна. На підставі розпорядження Голови Дніпропетровської ОДА від 19.05.2016 року за № Р-223/0/3-16 вулиця Краснодарська перейменована на вулицю Максима Кривоноса. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому за час життя майно, яке він за життя нікому не заповідав. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який висловив бажання спадкувати є позивач - дружина померлого. Інші спадкоємці першої черги за законом - їх діти від спадщини відмовилися на її користь. При зверненні до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на домоволодіння. У зв`язку з тим, що оформлення спадщини у нотаріальній конторі неможливо, позивач звернулася з відповідним позовом до суду. В судове засідання представник позивача, представник відповідача та представник третьої особи не з`явилися. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні справи покладається на думку суду. Представник третьої особи своїм правом на участь у судовому процесі не скористалися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та письмовими матеріалами підтверджено, що 20 листопада 1979 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який був посвідчений м. Н-Буг р/о РАЦС Миколаївська область, актовий запис № 198, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу подружжю присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с. 8). В період шлюбу, а саме 05 серпня 1987 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за № 2-2288. Згідно вказаного договору [PERSON] придбав глинобитний жилий будинок жилою площею 24,0 кв.м., літню кухню-сарай Б, вбиральню В, гараж Г, огорожа № 1, 2, 3, водоколонка І, замощення ІІ, який знаходиться в [ADDRESS] під номером шістнадцять. Жилий Будинок розташовано на земельній ділянці розміром 1169 кв.м. (а.с. 15-17). 18.08.1987 року міським БТІ м. Кривого Рогу за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , про що здійснений запис в реєстрову книгу під № 72 стр. 64 запис 17495 (а.с. 16). В подальшому нумерація будинку змінена з [ADDRESS] на [ADDRESS] , про що свідчить відповідна відмітка на договорі купівлі-продажу від 05.08.1987 року (а.с. 15). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Суд вважає встановленим, що оскільки житловий будинок [ADDRESS] був набутий в період шлюбу, тому вказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки за життя [PERSON] , частки позивача та її чоловіка, як співвласників у праві спільної сумісної власності на будинок не були виділені, між ними не було жодних домовленостей з приводу зміни рівності часток у праві спільної сумісної власності, також принцип рівності їх часток, як співвласників у праві спільної сумісної власності не змінений законом чи рішенням суду, тому частки кожного із них, як співвласників будинку є рівними, і кожному окремо, на праві приватної власності належить по 1/2 частці нерухомого майна. На підставі розпорядження Голови Дніпропетровської ОДА від 19.05.2016 року за № Р-223/0/3-16 вулиця Краснодарська перейменована на вулицю Максима Кривоноса. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] (а.с. 9). Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому за життя частку будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно відповіді Першої криворізької державної нотаріальної контори від 03.03.2004 року з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в установлений законом строк звернулася його дружина - [PERSON] , також до нотаріальної контори надійшли заяви [PERSON] та [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після померлого на користь [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] , померлого [INFO] по нотаріальній конторі не складався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. При зверненні позивача до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на домоволодіння (а.с.10). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 23.03.1990 року виконавчим комітетом Центрально-Міської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області винесено рішення № 94 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків, замість старих, які стали непридатними», згідно якого [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] дозволили будівництво нового житлового будинку, житловою площею 80,0 кв.м. по індивідуальному проекту, за умови переобладнання старого будинку під нежитлове приміщення (а.с. 19). 18.02.2004 року виконавчий комітет Центрально-Міської районної ради прийняв рішення № 48/1 «Про надання згоди на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», згідно якого не заперечували в оформленні права власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] та рекомендували для цього звернутися до районного суду. Згідно технічного паспорту, виготовленому ФОП [PERSON] від 11.11.2017 року житловий будинок «Д-1», літня кухня «А», сарай «Е», літній душ «Ж», вбиральня «З» були збудовані в 1990 році. При цьому житловий будинок «А-1» - зміна призначення будівлі під літню кухню «А», літня кухня-сарай «Б» та вбиральня «В» - демонтовані (а.с. 29-31). Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Суд вважає встановленим та письмовими матеріалами підтверджено, що житловий будинок «Д-1», літня кухня «А», сарай «Е», літній душ «Ж», вбиральня «З» є нерухомим майном, що було побудовано на підставі документу, який дає право виконувати будівельні роботи, а саме: рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 94 від 23.03.1990 року «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків, замість старих, які стали непридатними», а отже вказані будівлі не відносяться до самочинного будівництва. Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвиту, будівництва та житлово-комунального господарства України за № 95 від 19.03.2013 року, який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 79 від 24.04.2015 документом, який засвідчував відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності з 12 березня 2011, пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Постановою спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ». Суд, оцінивши наявну в матеріалах справи технічну документацію на нерухоме майно, приходить до висновку, що житловий будинок та господарчі споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] були збудовані до 05.08.1992 року. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 4 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 вбачається, що згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Згідно відповіді відділу з питань ДАБК виконкому Криворізької міської ради від 21.01.2018 року на теперішній час самочинно збудований об`єкт приймається в експлуатацію лише тільки у випадку визнання права власності за рішенням суду, за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкту. Висновком експертного дослідження судового експерта від 12.01.2018 року підтверджена відповідність житлового будинку «Д-1», літньої кухні «А», сарай «Е», літнього душу «Ж», вбиральні «З», які були збудовані в 1990 році та які розташовані за адресою: [ADDRESS] по прийнятим конструктивним рішенням та функціональному призначенню відповідають будівельно-технічним нормам та правилам, стандартам в області будівництва діючих на території України та забезпечують безпечну експлуатацію (а.с. 21-26). Тому, виходячи з усіх цих обставин, суд вважає необхідним захистити суб`єктивне документально не підтверджене право власності позивача на успадковане нерухоме майно, яке за законом спадкоємцю вже належить із часу відкриття спадщини, але документального підтвердження набутого права власності на яке немає і одержати його в позасудовий спосіб неможливо. На підставі викладеного й відповідно до ст. ст. 524, 525, 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), ст. ст. 16, 368, 372, 376, 392, 1217, 1220, 1221, 1261 ЦК України, ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України,

Outcome: approved