Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивачка 29.07.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради , Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та призначення опіки та піклування, в якому просила позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] по відношенню до їх неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], та малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], та призначити [PERSON], [INFO] опікуном, піклувальником над дітьми. Стягнути аліменти з [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на користь дітей [PERSON], [INFO], [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки з усіх видів доходів , але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого на відповідний період законом, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Позивач до судового засідання з'явився, надав суду заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу, проти прийняття заочного рішення не заперечувала. [PERSON] до судового засідання не з'явилась, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи за її відсутністю та відповідачка просила позбавити її батьківських прав. [PERSON] до судового засідання не з'явився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надала суду висновок органу опіки та піклування, в якому орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради вважав би доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] та призначити опікуном/піклувальником дітей [PERSON], [INFO] Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів та без допиту свідків враховуючи що учасники справи не заперечували проти розгляду справи без допиту свідків. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи судом встановлено, що донька позивачки - [PERSON], [INFO], перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO] (актовий запис про реєстрацію шлюбу № 101 від 23.06.2001 року, зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси), народила двох дітей - [PERSON], [INFO] (актовий запис про народження № 312 від 19.10.2001 року, зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси) та [PERSON], [INFO] ( актовий запис про народження № 18 від 17.01.2008 року, зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси). Мати дітей - [PERSON] , [INFO] , разом з дітьми зареєстрована за адресою [ADDRESS], але фактично з дітьми певний час не мешкає, вихованням та утриманням своїх дітей не займається . Веде аморальний спосіб життя. Життям та здоров'ям дітей не цікавиться, матеріально їх не підтримує. Самоусунулась від виконання батьківських обов'язків , про що і написала відповідну заяву у присутності представника служби у справах дітей Одеської міської ради. Батько дітей_ [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] зі своєю сім'єю також певний час не мешкає , з дітьми звязку не підтримує. Життям та здоров'ям дітей не цікавиться, матеріально не допомагає. Самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Позивачка є бабусею неповнолітнього [PERSON] , 2001 р.н. та малолітньої [PERSON], 2008 р.н., проживає разом із сім'єю та дітьми за адресою [ADDRESS] та повністю займається вихованням та утриманням онуків. Має бажання встановити опіку, піклування над дітьми. Позивачка матеріально забезпечена житлом, за місцем мешкання характеризується позитивно, обмежень за станом здоров'я не має. 30.11.2015 р. заявою начальнику служби по справам дітей Одеської міської ради [PERSON] просила позбавити її батьківських прав та вирішувати справу без її присутності. Заявою від 12.04.2017 р. [PERSON] визнала позов та просила задовольнити його за її відсутності. Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надав до суду висновок органу опіки та піклування № 01-11/465 від 03.05.2017 року, згідно якого орган опіки та піклування вирішив вважати доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], та призначення над малолітньою [PERSON] , [INFO], неповнолітнім [PERSON], [INFO], опікуном/піклувальником [PERSON], [INFO]. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення; зокрема, згідно з положеннями ст. 171 Сімейного кодексу України (далі - СК) думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.180 СК України, батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 т.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання батьківських обов'язків, не спілкуються з дітьми , таким чином втратили з ними психологічний зв'язок. Таким чином, з огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідачів та свідомого нехтування своїми обов'язками відносно дітей. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved