Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним рішення Виконкому Комінтернівської районної в м. Харкові ради № 203-14 від 19.08.2008 року про визнання [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS], розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 4749 від 11.09.2008 року, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого 11.09.2008 року на ім*я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, договір купівлі-продажу укладений 08.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON], скасувати реєстрацію права власності в реєстрі прав на нерухоме майно за [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначила, що в 1988 році вона була прийнята на роботу педагогом до СШ № 44 Комінтернівського району м. Харкова. На момент влаштування на роботу вона була зареєстрована в [ADDRESS]. Оскільки в неї не було житла вона тимчасово проживала у батьків своїх учнів. Не маючи реєстрації в м. Харкові адміністрація школи № 44 18.04.1989 року звернулась до заступника директора ДП «Завод ім. Малишева» с проханням допомогти в її реєстрації. Питання про реєстрацію не було вирішено, однак їй пообіцяли, що РОНО Комінтернівського району м. Харкова вирішує питання з конторою нежилого фонду про передачу в аренду приміщень під гуртожиток для забезпечення викладачей школи. 19.05.1989 року Комінтернівський відділ народної освіти уклав з конторою нежилого фонду договір аренди № 1378, згідно якого контора передала в аренду приміщення під гуртожиток за адресою: [ADDRESS], прощею 468,5 кв.м. Жилий будинок за зазначеною адресою складався з 6 під*їздів, приміщення в під*їздах 1-3 (квартири [ADDRESS]) с 1968 року використовувались під гуртожиток Харківським домобудівельним комбінатом № 1. Після укладення договору аренди Комінтернівський відділ освіти на підставі рішення адміністрації та профкому видав їй ордер на заселення в гуртожиток за адресою: [ADDRESS]. Конкретно кімната не зазначалась, т.я. поселення в конкретну кімнату входило до компетенції коменданту гуртожитку. На підставі ордеру комендант заселила її до кімнати [ADDRESS] 5 під*їзду, площею 12,1 кв.м. будинку готельного типу. В дане приміщення вона заселилась та проживає по теперішній час. Питання про реєстрацію її в спірному житловому приміщенні не вирішувався, т.я. договором аренди це питання не було врегульовано. Їй повідомили, що після зняття з реєстрації осіб, які були раніше зареєстровані в гуртожитку, але там не проживають буде вирішено питання про її реєстрацію. Оплата орендатору здійснювалась не на підставі мешкаючих осіб, а відповідно до площі займаного приміщення. Вона здійснювала оплату за приміщення де проживала. До теперішнього часу договір аренди від 19.05.1989 року не розірвано. В 2002 році вона знялась з реєстрації в [ADDRESS] та звернулась до Комінтернівського відділу освіти з проханням зареєструвати її за спірною адресою, але їй пояснили, що реєстрація буде здійснюватись після зняття з реєстрації осіб зареєстрованих в гуртожитку. В зв*язку з чим вона була вимушена зареєструватись за адресою: [ADDRESS]. В 2008 році вона знов звернулась с проханням зареєструвати її за спірною адресою та 25.11.2008 року вона отримала паспорт з відміткою про її реєстрацію за адресою: [ADDRESS]. Номер кімнати вказаний не був. В 2009 році їй стали приходити квитанції на ім*я [PERSON], вона звернулась до бухгалтерії Комінтернівського відділу освіти та їй було роз*яснено, що це зроблено помилково, оскільки за договором оренди кімната [ADDRESS] вважається переданою в користування під гуртожиток. Після чого квитанції перестали надходити та вона продовжувала сплачувати за комунальні послуги. В 2012 році сусіди повідомили, що в її кімнату намагався вселитись невідомий чоловік, як потом стало відомо це був [PERSON] На звернення до правоохоронних органів їй було роз*яснено, що цей спір необхідно вирішувати в порядку цивільного судочинства. В 2013 році мешканці кімнат [ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS] звернулись до департаменту освіти Харківської міської ради з проханням змінити правовий статус кімнати в гуртожитку на комунальні квартири. Листом № 1832 від 31.03.2015 року вона дізналась, що кімната [ADDRESS] за адресою [ADDRESS], площею 17,8 кв.м. була приватизована [PERSON] на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду. Станом на 17.03.2015 року в кімнаті [ADDRESS] ніхто не зареєстрований, власником кімнати є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2149 від 08.07.2009 року. Вважає розпорядження відділу приватизації житлового фонду та свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім*я [PERSON], договір купівлі-продажу на ім*я [PERSON] повинні бути визнані недійсними, оскільки жила кімната [ADDRESS] яку вона займала знаходиться в 5 під*їзді на 5 поверху та ніколи не використовувалась ВАТ «ХДСК-1» під гуртожиток для заселення їх працівників. Рішення Харківської міської ради № 39 від 07.02.2007 року не стосувалось кімнати [ADDRESS] в якій вона проживає, воно стосувалось тільки приміщень розташованих в 1-3 під*їздах та осіб, які проживали в кімнатах 1-129. На момент винесення рішення про закріплення кімнати [PERSON] не була зареєстрована за спірною адресою, такоє її прізвище відсутнє у списку осіб, за якими повинні були закріпити займану площу. В зв*язку з тим, що [PERSON] не мала підстав для реєстрації у спірній кімнаті та отримання права власності, таким чином є недійсним договір купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] та його реєстрація підлягає скасуванню у реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідач не погодившись з позовом подав зустрічний позов в якому зазначив, що в березні-квітні 2009 року після фінансового кризису він бажав вкласти гроші в нерухомість та почав шукати земельницу дільницю та звернувся до рієлтора. Всі запропоновані варіанти були дуже дорогі для нього та потім йому запропонувати кімнату в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], він подивився кімнату, вона була без ремонту, крім нових вхідних дверей та пластикового вікна, речей та меблі в кімнаті не було. 08.07.2009 року вони уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, після чого він зареєстрував своє право власності у КП «ХМ БТІ». Через деякий час він загубив ключі від загального коридору, однак не придав цьому значення, оскільки знав, що у кімнаті пусто, а коридор є загальним. В кінці січня 2012 року він забажав потрапити до квартири, однак сусудка відповіла, що [PERSON] немає вдома, а без неї вона йому двері не відчинить. Після цього він звернувся до КП «Жилкомсервіс» та відділення «Мегабанк» де йому повідомли, що особовий рахунок не змінювався. В листопаді 2012 року він з «медвежатниками» вирішив потрапити до квартири, тоді він дізнався що в його квартиі проживає [PERSON], вона почала йому погрожувати та зверталась до міліції. Потім йому стало відомо, що вона вчитель та історія її поселення викликає питання, оскільки вона була поселена до гуртожитку без зазначення кімнати. Вважає, що [PERSON] проживає в його кімнаті без правових підстав, не сплачує за комунальні послуги, в зв*язку з чим виникла велика заборгованість. Просить суд виселити [PERSON] з належної йому на праві власності кімнати [ADDRESS] стягнути з [PERSON] борги по сплаті комунальних послуг в розмірі 42248,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову в зв*язку з відсутністю підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову [PERSON], надав пояснення аналогічні виладеним у зустрічному позові, просив його позов задовольнити у позові [PERSON] відмовити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з*являлась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявку відповідачки суду не відомі. Представник відповідача Департаменту реєстрації Харківської міської ради зазначила, що в Україні на теперішній час, встановлено та діє заявний публічно-правовий порядок державної реєстрації речових пра на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація права власності та інших речоивх прав, відповідно до ч. 7 ст. 3 ЗУ «Про держану реєстрацію прав та їх обтяжень» проводиться за місцем розташування об*єкта нерухомого майна, в межах території, на який діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п*ятої цієї статті. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав, відповідно до абзацу другого ч.2 ст. 15 Закону, визначається Кабінетом Міністраів України у порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 року № 8 про те, що спори, які винакають у правовідносинах в сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень, підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства. Таким чином, правовою підставою скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є рішення суду адміністративної юрисдикції. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23398822 від 24.07.2009 року, виданого КП «ХМ БТІ» доданого позивачем до позовної заяви документів, вбачається, що [PERSON] є власником кварири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 2149 від 08.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Троян Я.М., а державну реєстрацію проведено реєстратором КП «ХМ БТІ» Морозовою Л.М. Таким чином, реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції реєстраційні дії не проводилися, та рішення державними реєстраторами прав на нерухоме майно з державної реєстрації прав не приймали, від так позовна вимога в частині скасування реєстрації права власності на нерухоме майно звернута до неналежного відповідача, від так в її задоволенні просили відмовити. Представник відповідача Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради заперечував проти позову, в письмових запереченнях зазначив, що порядок приватизації державного житлового фонду, поняття, види, умови та порядок випуску, використання і погашення приватизаційних паперів регулюють Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Закон України «Про приватизаційні папери». При видачі приватизаційних паперів громадянину у паспорті або документі, який його замінює, робиться відповідний запис. Для обґрунтування правової позиції Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» була витребувана інвентаризаційна справа № 219340 на [ADDRESS]. Вивчивши матеріали інвентаризаційної справи № 219340 Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради повідомляє наступне. Рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної в м. Харкові ради від № 203-14 закріплена житлова площа та відкрито особовий рахунок на ім'я: «[PERSON] - 1 чол., на квартиру [ADDRESS] житловою площею 12,5 кв.м. у будинку [ADDRESS]». 02.09.2008 Державним ощадним банком України була надана довідка [PERSON] про те, що у списках на приватизацію за іншою адресою вона не значиться. За заявою гр. [PERSON] реєстраційний № 3-734-П2 від 08.09.2008 року, квартира [ADDRESS], на підставі Довідки про склад сім'ї від 02.09.2008 року, згідно до розпорядження відділу приватизації від 11.09.2008 № 4749-П2 передана у власність заявника, в той же день був зроблений розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується, та 12.08.2008 року [PERSON] було видане приватизаційне платіжне доручення. Свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру видано Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна 11.09.2008 року № 3-08-294562П2 та зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 12.09.2008 № 24681011. Таким чином, вищевказане розпорядження про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність було видано Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у відповідності до норм чинного законодавства України. Більш того, про проживання у [ADDRESS] [PERSON] жодної інформації у матеріалах інвентаризаційної справи № 219340 не значиться. Свідоцтва про право власності не можна ототожнювати з державною реєстрацією такого права; свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Тобто визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке лише посвідчує наявність відповідного права, але не породжує, змінює або припиняє певні права та обов'язки, неможливо і такий спосіб захисту свого права та майнового інтересу не відповідає вимогам діючого законодавства. У даному випадку правочином буде розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 4749-П2 від 10.09.2008. Так, на відміну від попередньої редакції Закону, за якою державна реєстрація речових прав скасовувалася в разі, зокрема винесення судом рішення про визнання недійсною підстави (правочину), за якою вона була проведена, про що вносилися дані до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відтепер ч. 2 ст. 26 чинної редакції Закону № 1952-ІУ передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав "у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав". Отже вимога про скасування Державної реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомого майна в даному судовому процесі заявлена неправомірно та задоволенню не підлягає. Підсумовуючи наведене. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради наголошує, що: розпорядження про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність було видано Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у відповідності до норм чинного законодавства України. Вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності на той самий об'єкт в межах одного судового провадження, не відповідає нормам чинного законодавства України. Просили в звдоволенні позову відмовити. Представник відповідача Управління освіти Адміністрації Комінтернівського району м. Харкова в судовому засіданні позов [PERSON] визнала в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Підтвердила обставини викладені у позові [PERSON] Зазначила, що до теперішнього часу діє договір аренди № 1378 від 19.05.1989 року відносно кімнат гуртожитку № [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] Договір укладений між Управлінням освіти адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради та Управлінням комунального майна та приватизації. Представник третьої особи Адміністрації Комінтернівського району м. Харкова в судове засідання не з*являвся, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявку представника суду не відомі. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ордеру Комінтернівського РОНО [PERSON] - вчитель СШ № 44 направлена для поселення в гуртожиток за адресою: [ADDRESS] (номер кімнати в ордері не зазначений). Адміністрація середньої школи № 44 листом від 18.04.1989 року № 104 клопотала заступнику генерального директора ПО «Завод ім. Малишева» про сприяння в реєстрації [PERSON] Згідно довідки з місця мешкання про склад сім*ї та реєстрацію, виданої Управлінням освіти адміністарції Комінтернівського району Харківської міської ради № 13 від 18.08.2014 року зазначено, що [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] кімната [ADDRESS]. Кімната площею 12,6 кв.м. на 5 поверсі, 5 поверхового будинку. [PERSON] є наймачем зазначеного жилого приміщення, дата реєстрації 2008 рік. На звернення [PERSON] Управлінням освіти Виконавчого комітету Адміністрації Комінтернівського району ХМР надано відповідь № 496/01-25/15 від 18.03.2015 року де зазначено, що спільним засіданням управління освіти адміністрації Комінтернівського району ХМР та районним комітетом профспілки працівників освіти та науки від 12.03.2015 року [PERSON] визнана наймачем житлової площі кімнати [ADDRESS] З відповіді КП «ХМ БТІ» від 20.08.2014 року № 25-1360 вбачається, що станом на 31.12.2012 року [PERSON] серед власників житла не значиться. [PERSON] та [PERSON] 08.07.2009 року уклали договір купівлі-продажу кімнати [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Троян Я.М., реєстровий номер № 2149. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно договір купівлі-продажу зареєстрований у КП «ХМ БТІ», власником кімнати [ADDRESS] зазначений [PERSON]. На звернення [PERSON] Управління освіти Виконавчого комітету адміністрації Комінтернівського району ХМР листом від 24.07.2015 року № 1278/01-25/15 повідомило, що [PERSON] зареєстрована 25.11.2008 року в кімнаті [ADDRESS], про що значиться в формі «А». На підставі зазначеного управління освіти адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради надає довідку про сплату комунальних послуг за період часу реєстрації. Кошти вносилися в касу управління освіти з подальшим перерахуванням по постачальникам комунальних послуг. Згідно довідки Управління освіти Виконавчого комітету адміністрації Комінтернівського району ХМР від 23.01.2015 року № 127/01-25/15 зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], заборгованості за надані комунальні послуги з теплопостачання, водопостачання, водовідведення станом на 13.01.2015 року немає. Згідно листа архівного відділу ХМР № Щ-1 від 10.02.2015 року зазначено, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про виключення кімнат № [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] з кола гуртожитку на зберігання в архівному відділі Харківсьокї міської ради не виявлено. Листом Міністерства освіти і науки України повідомлено, що відповідно до даних автоматизованої системи «Юридичні особи» розробленої Фондом державного майна України на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 14.04.2004 року № 467 «Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об*єктів державної власності» в сфері управління Міністерства освіти і науки не перебуває жодного об*єкту державної власності за адресою: [ADDRESS]. Листом КП «Жилкомсервіс» № 3030/2/07-05 від 17.02.2015 року зазначено, що дільниця № 24 КП «Жилкомсервіс» повідомила, що кімнати № [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] не передано до обслуговування КП «Жилкомсервіс». Кімната [ADDRESS] виключена з числа гуртожитків рішенням виконкому Харківської міської ради 07.02.2007 року № 39. Згідно довідки дільниці № 24 КП «Жилкомсервіс» № 2604 від 16.11.2012 року зазначено, що за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] з 29.08.2008 року та була знята з реєстрації 01.07.2009 року. В квартирі без реєстрації значиться [PERSON]. Згідно рішення Виконавчого комітету Комінтернівської районної в м. Харкові ради № 203-14 від 19.08.2008 року зазначено, що рішенням виконкому Харківської міської ради 07.02.2007 року [ADDRESS] виключено з числа гуртожитків ВАТ «Харківський домобудівельний комбінат № 1» і дозволено закріпити за їх мешканцями займану ними площу, відкривши особовий рахунок в установленому порядку. Рішенням вирішено затвердити пропозиції районного комісії з житлових питань, протокол № 8 від 06.08.2008 року в частині закріплення житлової площі та відкриття особових рахунків на ім*я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] житловою площею 12,5 кв.м. у будинку [ADDRESS]. Розпорядженням Управління комунального майна та приватизації Відділу приватизації житлового фонду № 4749П2 від 11.09.2008 року квартиру [ADDRESS] передано у приватну власність наймачу [PERSON]. На підставі зазначеного розпорядження [PERSON] Виконавчим комітетом Департаменту економіки та комунального майна Управління комунального майна та приватизації Відділу приватизації житлового фонду видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 11.09.2008 року на квартиру [ADDRESS]. Площа квартири становить 22,3 кв.м. 19.05.1989 року Управління житлового хозяйства міськвиконкому та Комінтернівський РОНО уклали договір аренди нежитлових приміщень, а саме гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня був складений акт передачі в аренду нежитлових приміщень. Згідно прибуткових касових ордерів та розрахункових листів [PERSON] вбачається, що з її заробітної плати відраховувались суми на оплату гуртожитку (Том 1 а.с. 154-185). Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 39 від 07.02.2007 року виключено з приміщення 1-3 під*їзду по вул. Ньютона 115 із числа гуртожитку ВАТ «ХДСК-1», ліквідатору ВАТ «ХДСК-1» і Комінтернівському райвиконкому закріпити за мешканцяими займану ними площу у 1-3 під*їздах по вул. Ньютона 115 та відкрити особові рахунки у встановленому порядку. Згідно відповіді Управління освіти адміністрації Комінтернівського району виконавчого комітету Харківської області № 858/01-25/16 від 16.05.2016 року повідомлено що, орендна плата за кімнати № [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] по гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] здійснюється згідно договору оренди № 1378 від 19.05.1989 року з управлінням комунального майна та приватизації. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно вимог ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку, встановленому законом. Вимогами ст.65-1 ЖК України передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Порядок приватизації державного житлового фонду, поняття, види, умови та порядок випуску, використання і погашення приватизаційних паперів регулюють Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Закон України «Про приватизаційні папери». Так, в ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизаційні папери» вказано, що приватизаційні папери можуть бути лише іменними. При видачі приватизаційних паперів громадянину у паспорті або документі, який його замінює, робиться відповідний запис, про що вказано в частині 4 ст.З цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» житлові чеки - це приватизаційні папери. В ч.1 ст.5 вказаного вище Закону зазначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно ч.2 ст.8 цього ж Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів його сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Згідно ст.ст.4,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.9 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень в гуртожитках у власність громадян», затвердженого Міністерством по питаннях житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396, і Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків по житлових чеках і здійсненні з них платежів, затвердженому Правлінням Національного банку України 20.04.2000 р. № 179, передача житла у власність мешканців здійснюється за рахунок приватизаційних паперів - житлових чеків, що отримуються громадянами України і використовуються ними при приватизації займаного житла. У відповідності до п. п. 6, 8, 9,10 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. №56, яке діяло на час спірних правовідносин, передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно, виходячи з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю. Згідно п. 16 вищевказаного Положення, передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації. Відповідно п. 28 Положення, свідоцтво на право власності на квартиру підлягає обов'язковій реєстрації в органах технічній інвентаризації. З аналізу діючого законодавства та наявних в матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним рішення Виконкому Комінтернівської районної в м. Харкові ради № 203-14 від 19.08.2008 року про визнання [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS], розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 4749 від 11.09.2008 року, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого 11.09.2008 року на ім*я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради підлягають задоволенню, оскільки розпорядження та рішення про приватизацію були прийняті на підставі рішення Харківської міської ради № 39 від 07.02.2007 року, однак зазначеним рішенням виключені із числа гуртожику приміщення 1-3 під*їзду по [ADDRESS]. Спірна кімната знаходиться у п*ятому під*їзді зазначеного будинку та рішення про її виключення з числа гуртожитку відсутнє. Кімната [ADDRESS] ніколи не використотувалась як гуртожиток ВАТ «ХДСК-1». На час винесення рішенням Виконкомом Комінтернівського району м. харкові від 19.08.2008 року № 203-14 про закріплення за [PERSON] житлової площі та відкриття особового рахунку на кімнату [ADDRESS] остання там навіть не була зареєстрована, а зробила це лише 29.08.2008 року. Таким чином рішення виконкому Комінтернівської раойонної в м. Харкові ради № 203-14 про визнання [PERSON] наймачем кімнати [ADDRESS] є незаконним, оскільки кімната [ADDRESS] не була виключена з переліку гуртожитків рішенням Харківської міської ради. В списку осіб за якими повинні були закріпити займану площу, передану на розгляд районній комісії по житловим справам виконкому Комінтернівського району м. Харкова прізвище [PERSON] відсутнє. Таким чином вимоги [PERSON] знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, виходячи з положенняст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст. 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презумується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вичнення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, не може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від дборосовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Позивачем доказів того, що в момент вчинення договору купівлі-продажу у сторін були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях обох сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано. Те, що [PERSON] не проживав у спірному житловому приміщенні з 2009 року не є підставою для визнання угоди фіктивною. На момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] мала правовстановлюючі документи на спірну кімнату, доказів про те, що [PERSON] знав, що право власності на спірну кімнату отримане [PERSON] без законних на те підстав суду не надано. Таким чином не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про скасування реєстрації права власності в реєстрі прав на нерухоме майно. Стосовно зустрічного позову [PERSON] судом встановлено наступне. Зміст права власності та основні принципи його здійснення закріплені Конституцією України та і нормами цивільного законодавства. Так, статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом ( стаття 321 ЦК). Відповідно до частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є наявність або відсутність у відповідача права на житло, або інші передбачені нормами житлового законодавства підстави для позбавлення такого права. За змістом частини 4 статті 9 та статті 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Жодних із підстав для виселення [PERSON], передбачених нормами житлового законодавства [PERSON] в своєму позові не зазначає. Не є підставою для виселення з жилого будинку ( квартири) лише сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи. Статтею 1166 ЦК України передбачено стягнення спричиненої матеріальної шкоди. Як зазначив [PERSON] сума боргу за комунальні послуги, упущена вигода, судовий витрати та послуги з відкриття квартири становлять 42248,00 грн., які йому повинна відшкодувати [PERSON], однак суду не надано доказів про спричинення такої шкоди з вини [PERSON] та те, що [PERSON] були фактично понесені такі витрати. Таким чином зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], то судові витрати повинні бути стягнені наступним чином. При подачі позову 18.08.2015 року [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 243,60 грн. в позові було зазначено чотири позовні вимоги. В січні 2016 року [PERSON] подала уточнену позову заяву в якій було викладено п*ять позовних вимог. На час подання уточненого позову до Закону України «Про судовий збір» були внесені зміни згідно яких позивач повинен сплачувати судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру. Оскільки після уточнення позову у [PERSON] додалась одна вимога немайнового характеру, то їй необхідно було сплатити за неї 551,20 грн. Суд задовольнив три вимоги з п*яти заявлених. Таким чином з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 121,80 грн., а з Виконавчого комітету Харківської міської ради на користь держави судовий збір у розімрі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved