Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою у якій просить суд припинити [PERSON] право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] із квартири за вказаною адресою, позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач на підставі договору дарування від 13.09.2002 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира є її особистою приватною власністю, так як набута хоча і під час шлюбу, але за договором дарування. За згодою позивача, місце реєстрації [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , оскільки на той момент позивач та відповідач перебували у шлюбі. Рішенням суду від 12.11.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З моменту розірвання шлюбу відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку та виселитися за вказаною адресою, чим створює позивачу перешкоди у реалізації права власності та тягар по сплаті комунальних послуг лягає на позивача. Посилаючись на викладене, а також те, що позивач не може вільно реалізовувати своє право власності на вказану квартиру, позивач просить суд позов задовольнити. Представник позивача позовні вимоги підтримала, надавши відповідну заяву. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином рекомендованими листами із повідомленнями. Причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, відзив не надав. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 13.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ю.П.Сосіменко, копією технічного паспорту на квартиру. 24.09.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було украдено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , дата видачі 24.09.1994 року. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 05.12.2002 року по теперішній час, що підтверджується відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 14.01.2020 року №01-17/02/0046. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2013 року по справі №335/9125/13-ц, провадження №2/335/2458/2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 22.11.2013 року. Відповідно до змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.317,319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ст. ст. 316- 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач не є членом сім`ї (родичем) позивача та на теперішній час не зареєстрований у квартирі за згодою позивача. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Відповідач у вищевказаний будинок вселився як член сім`ї власника, як чоловік позивачки, однак на даний час шлюб між сторонами розірвано. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та переднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ч. 1ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. На підтвердження факту систематичного порушенням відповідачем правил співжиття, позивач надала суду: постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2019 року по справі №335/12874/19, згідно якої вбачається, що відносно [PERSON] було складено протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП, разом з тим у зв`язку з тим, що на момент надходження справи до суду сплило три місяці з дня вчинення правопорушення, провадження по справі закрито на підставі ст.38 КУпАП.; копію заяви [PERSON] від 26.06.2014 року до ГУМВС України в Запорізькій області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності; талон-повідомлення єдиного обліку №38 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) [PERSON] про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.06.2019 року. При вирішенні спору по суті суд враховує, що відповідач таких тверджень позивача не спростував, а також враховує вимоги ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не з`явився у судове засідання, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, враховуючи, що проживання відповідача у спірній квартирі чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у квартирі є неможливим, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача (власника), то суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені у розмірі 1536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved