Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач звернуся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб 07.08.1999 року Свалявським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис за № 61. Від перебування у шлюбі у них народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] .. Подальше подружнє життя позивач вважає неможливим, а тому просить шлюб розірвати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що сімейним життям з відповідачем не проживає тривалий час, протягом останнього року він проживає у м. Мукачево. Вважає, що підстави для збереження шлюбу відсутні, категорично заперечує щодо можливості примирення. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Зазначив, що на його думку позовні вимоги належними та допустимими доказами не підтверджені. Ствердив, що відповідач на даний час хворіє потребує психологічної реабілітації після перенесеної операції, сподівається на моральну та матеріальну підтримку позивача. Вважає вищенаведені обставини достатніми для відмови у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовну заяву належить задовольнити зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 07.08.1999 року Свалявським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, актовий запис за № 61 між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с. 3). Від даного шлюбу у сторін народилася троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а.с. 4-9). Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. П.10 постанови ПВСУ за №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно до вищенаведених норм Закону, відмова в розірванні шлюбу, на думку суду буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Враховуючи, що один із подружжя не має бажання зберегти сім`ю, яка існує формально, суд вважає, що примирення між сторонами є неможливим, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити, шлюб розірвати.

Outcome: approved