Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12 травня 2016 року помер їх батько. Після його смерті в тому числі залишились два будинки у с. Латівка Біляївського району. Позивачі звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на вказані житлові будинки, але листом їм було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на житлові будинки з підстав того, що ними не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на них. Позивач по первісному позову та відповідач по зустрічному у судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позові наполягала. (а.с. 104). Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позові наполягав. (а.с. 89). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 травня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 451033. (а.с. 8). Згідно договору про поділ спадкового майна від 11 липня 2017 року серії НМЕ № 895815, спадкоємцями майна померлого залишились [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 12). Згідно вказаного договору [PERSON] успадкувала земельну ділянку площею 0,0786 га, що розташована в с. Латівка Біляївського району Одеської області о вул. Колгосна, 10, на яку отримала свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМЕ № 895816. (а.с. 13). [PERSON] згідно вказаного договору успадкував земельну ділянку площею 0,0565 га, що розташована в с. Латівка Біляївського району Одеської області о вул. Колгосна, 10-Б, на яку отримав свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМЕ № 895817. (а.с. 96). Також після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді двох житлових будинків, що розташовані відповідно на вказаних земельних ділянках, перший за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Латівка, вул. Колгоспна, 10, який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на будинок № 268 від 31 березня 2004 року та довідкою ФОП [PERSON] від 08 грудня 2017 року, де вказано, що майно зареєстровано в погосподарській книзі. (а.с. 9,11). Згідно рішення виконкому Августівської сільсокї ради Біляївського району № 93 від 21 вересня 2010 року довідки Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2000/02-13 від 27 грудня 2017 року та, другий будинок було переведено в окремий житловий будинок. (а.с. 10, 102). [PERSON] та [PERSON] звернулись до Біляївської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини на вказані будинки, але листом № 2743/02-14 від 11 липня 2017 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у звязку з тим, що не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на вказані житлові будинки. (а.с. 7). Згідно до спадкової справи № 448/2016, [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON]. (а.с. 24-88). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, права та обовязки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1297 зазначеного вище кодексу встановлено, що спадкоємець зобовязаний отримати свідоцтво про право на спадщину, якщо в складі спадкового майна є обєкти нерухомості. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" при вирішенні справ щодо визнання права власності в порядку спадкування суди мають брати до уваги той факт, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. При таких обставинах позови є обґрунтованими, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved