Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. В якості обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15 серпня 2007 року між ним та відповідачем був укладений Договір кредиту №840/1-27/16/3/7-229, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати Відповідачу кредитні кошти в сумі 139 000,00 доларів США. З метою належного виконання відповідачем взятих на себе за Договором кредиту зобов'язань, 15 серпня 2007 року між ним та Банком був укладений Іпотечний договір №840/5-27/16/10/7-401, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5703 (надалі - Іпотечний договір), предметом якого стала трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: місто Харків, [ADDRESS] загальною площею 150,1 (сто п'ятдесят цілих одна десятих) кв. м., вартість якої за згодою Сторін становить 777 700,00 (сімсот сімдесят сім тисяч сімсот) гривень 00 копійок. У зв'язку з невиконанням Позичальником умов Договору кредиту, заборгованість останнього станом на 23.07.2014р. становить 127 813,94 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент подання позову становить 1 491 592,42 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд звернути стягнення на належне відповідачу нерухоме майно, вартість якого становить 1 300 000 гривень, шляхом визнання права власності на нього. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив, заяв про її відкладення не надав. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши та вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Так, 15 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (який в подальшому перейменований на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та громадянином України [PERSON] було укладено Договір кредиту №840/1-27/16/3/7-229 (надалі - Договір кредиту). За умовами п. 1.1. Договору кредиту, Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 130 900 (сто тридцять тисяч дев'ятсот) доларів США зі сплатою 12,55% (дванадцять цілих п'ятдесят п'ять сотих) процентів річних. В подальшому, Додатковою угодою №1 від 14.11.2008р. до Договору кредиту було внесено зміни, відповідно до яких Сторони домовились з 20.10.2008р. встановити процентну ставку за користування кредитними коштами на рівні 14 (чотирнадцяти) процентів річних. Крім того, п. п. 1.1.1 Договору кредиту, Сторони погодили порядок повернення Позичальником кредитних коштів та кінцевий строк повернення кредитних коштів та сплати відсотків, який становить 10 серпня 2032 року. У відповідності до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та у встановлений строк. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно д ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку з невиконанням Позичальником своїх зобов'язань за Договором кредиту №840/1-27/16/3/7-229, за останнім нараховується заборгованість, розмір якої станом на 23 липня 2014 року становить 127 813 (сто двадцять сім тисяч вісімсот тринадцять) доларів США 94 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.07.2014р. складає 1 491 592,42 (один мільйон чотириста дев'яносто одна тисяча п'ятсот дев'яносто дві) гривні 42 копійки, з яких: заборгованість за кредитом - 102 538,55 (сто дві тисячі п'ятсот тридцять вісім) доларів США 55 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.07.2014р. складає 1 196 627,85 (один мільйон сто дев'яносто шість тисяч шістсот двадцять сім) гривень 85 копійок заборгованість за простроченими відсотками - 22 306,87 (двадцять дві тисячі триста шість) доларів США 87 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.07.2014р. складає 260 321,81 (двісті шістдесят тисяч триста двадцять одна) гривня 81 копійка; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 799,96 (сімсот дев'яносто дев'ять) доларів США 96 центів, за офіційним курсом НБУ станом на 23.07.2014р. складає 9 335,59 (дев'ять тисяч триста тридцять п'ять) гривень 59 копійок; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 2 168,56 (дві тисячі сто шістдесят вісім) доларів США 56 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.07.2014р. складає 25 307,18 (двадцять п'ять тисяч триста сім) гривень 18 копійок. В підтвердження наявності заборгованості Відповідача за Договором кредиту, Позивачем було надано Розрахунок кредитної заборгованості за кредитним договором №840/1-27/16/3/7-229 від 15.08.2007 станом на 23.07.2014р. У відповідності до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Крім того, пунктом 4.1. Іпотечного договору передбачено, що «у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов'язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки». Згідно ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. На виконання положення ст. 35 Закону України «Про іпотеку», ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу Відповідача було надіслано письму вимогу №08.406-297/96-2299 від 18.02.2014р., в якій зазначено зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. У відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до умов укладеного Іпотечного договору, а саме п. 4.5., Сторони визначили, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або (п. п. 4.5.1.); на підставі виконавчого напису нотаріуса; або (п. п. 4.5.2.); шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. п. 4.5.3.); шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або (п. п. 4.5.4.); шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (п. п. 4.5.5.); В Узагальненні Верховного суду України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) від 7 жовтня 2010 року, Верховний Суд України роз'яснив наступне: «…нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону № 898-IV) не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Крім того, було б нелогічно, що сторони за законом можуть це питання врегулювати в позасудовому порядку, але позбавлені цього права в судовому порядку за рішенням суду. Це б вочевидь суперечило й статям 55, 124 Конституції України». Аналогічні положення містить пункт 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, «з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом». Таким чином, нормами чинного законодавства, а саме ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Крім того, на підтвердження законності своїх позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» зроблено посилання на постанову Верховного Суду України 26 грудня 2011 року, прийняту за наслідками розгляду заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Оріон Агро» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 15 червня 2011 року у справі № 4/1 за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до товариства з обмеженою відповідальністю «Оріон Агро», комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району», товариства з обмеженою відповідальністю «Оріон Альфа Крим», Привітненської сільської ради міста Алушти, державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Кримської регіональної філії про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та переведення прав за договором застави майнових прав. У вказаній вище постанові Верховного Суду України зроблено правовий висновок щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно за іпотекодержателем згідно приписів ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у судовому порядку. Аналогічну правову позицію 11 грудня 2013 року було висловлено судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-124цс13. Частиною 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Як вбачається з матеріалів судової справи, Позивачем було надано Звіт про незалежну оцінку майна від 30.07.2014р., підготовлений Приватним підприємством «Енергомакс», відповідно до якого, вартість Предмету іпотеки становить 1 300 000,00 (один мільйон триста тисяч гривень) 00 копійок. Крім того, Позивачем надано Рецензію від 30.07.2014р. на Звіт про незалежну оцінку майна, відповідно до загального висновку якої: «Звіт у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки». Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 4 ст. 212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги докази, надані Позивачем, суд приходить до висновку про правомірність позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», а отже, останні підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved