Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду 27 вересня 2013 року з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 травня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 2500,00 кв.м. та складається з восьми кімнат, житловою площею 264,2 кв.м. та кухні. Окрім, договору купівлі-продажу житлового будинку, 16 липня 2001 року сторонами також укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок на яких розміщений зазначений будинок за цією ж адресою, а саме: земельна ділянка площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та земельна ділянка площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства. Покликається на те, що у відповідності до ст. 224, 227 ЦК УРСР позивач набула право власності на зазначене майно, однак, після укладення договорів купівлі-продажу відповідач не передала позивачу ключі від воріт житлового будинку та фактично обмежила її в користуванні будинком та земельними ділянками, а згідно з ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. У зв'язку з цим, позивач просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] та земельними ділянками площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованих за зазначеною адресою. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третіх осіб приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17 травня 2001 року та 16 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] та земельних ділянок за цією ж адресою площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та земельна ділянка площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства. Однак, зазначені договори купівлі-продажу укладені між сторонами без наміру створення реальних правових наслідків з метою приховати іншу угоду, яку сторони дійсно мали на увазі, а саме: договорів позики та застави, 17 травня 2001 року, оскільки відповідачем надано позивачу позику в розмірі 200 000,00 гривень терміном на 10 років, яку останній мав повернути до 17 травня 2011 року з врахуванням інфляції, а забезпечення повернення коштів позивач зобов'язався передати житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельні ділянки за цією ж адресою площею 0,1000 га - для ведення особистого підсобного господарства та 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Після повернення зазначених коштів, відповідач зобов'язався розірвати укладені між сторонами договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок. Оскільки, за оспорювальними договорами купівлі-продажу сторони мали на меті укладення договорів позики та застави, які не породжують правових наслідків переходу права власності на майно (будинок та земельні ділянки), а також те, що укладені договори не відповідають дійсній волі сторін на перехід права власності, просить визнати їх недійсними. Крім цього, з метою належного захисту свого права, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на будинок та земельні ділянки, які є предметом даного спору. В судове засідання [PERSON] не з'явилась, подала до суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, за зустрічним позовом покликався на розсуд суду. В судове засідання [PERSON] не з'явилась, подала до суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності. Представник [PERSON] -[PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, проти первісного позову заперечив. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просить суд розглядати справу за його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву в якій просить розглядати справу за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись та дослідивши об'єктивні докази по справі, суд вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, а зустрічний позов підлягає до задоволенні. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 17 травня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 2500,00 кв.м. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Також, 16 липня 2001 року між цими ж сторонами укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок за № 4506 та № 4509, що знаходяться в [ADDRESS] площею 0,1500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та площею 0,10 га - для ведення особистого селянського господарства. Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Проте, судом встановлено, що всупереч ст. 224 ЦК УРСР, майно згідно з зазначеними договорами купівлі-продажу від 17 травня 2001 року та 16 липня 2001 року фактично не було передано від продавця ([PERSON]) до покупця ([PERSON]) та не сплачено визначену в договорі грошову суму. Зокрема, 17 травня 2001 року позивачем за первісним позовом [PERSON](відповідачем за зустрічним позовом), надалі - „відповідач" надано відповідачу [PERSON] за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом), надалі - „позивач" позику в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) гривень терміном на 10 років, яку останній мав повернути до 17 травня 2011 року з врахуванням інфляції. В забезпечення повернення коштів позивач зобов'язався передати житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельні ділянки за цією ж адресою площею 0,1000 га - для ведення особистого підсобного господарства та 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 17 травня 2001 року відповідач надав позивачу розписку про те, що він зобов'язується розірвати укладений 17 травня 2001 року між сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та повернути його назад у власність [PERSON] (позивачу) відразу після повернення останньою позики в сумі 200 000,00 гривень наданої 17 травня 2001 року строком на 10 років. Також, розпискою від 16 липня 2001 року відповідачем гарантовано позивачу розірвати укладені 16 липня 2001 року між сторонами договори купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходяться в [ADDRESS], площею 0,1000 га - для ведення особистого підсобного господарства та площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель повернувши їх назад у власність позивачу відразу після повернення позики в розмірі 200 000,00 гривень. Статтею 58 цього Кодексу передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За змістом закону, як мнима так і удавана угоди не передбачають наміру сторін правочину створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, а отже волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Проте за мнимою угодою учасники лише імітують правочин, у їх діях відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин, тоді як удавана угода вчиняється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається із наданих суду доказів відповідач не передавала жодних коштів за укладеними договорами купівлі-продажу житлового будинку від 17 травня 2001 року та земельних ділянок від 16 липня 2001 року та не приймала зазначене майно від позивача. [PERSON] з 1998 року по даний час проживає у будинку, за адресою: [ADDRESS], користується прибудинковою територією, допоміжними спорудами та земельними ділянками площею 0,15 га та 0,1000 га, зазначене, зокрема, підтверджується актом Брюховицької селищної ради від 22 липня 2013 року № 886 про фактичне проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Зазначені вище обставини не заперечили в судовому засіданні представники сторін, а тому позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном є безпідставними та надуманими. Отже, з виниклих між сторонами правовідносин вбачається, що при укладанні спірних договорів сторони фактично приховали договір позики грошей, забезпечений заставою: житловим будинком та земельними ділянками за адресою [ADDRESS]. Крім цього, відповідно до договору комісії від 09 лютого 2007 року відповідач від власного імені, але за рахунок та в інтересах позивача виготовив державні акти на земельні ділянки з виведенням меж земельних ділянок в натурі та присвоєння кадастрових номерів. Також, згідно з договором комісії від 16 вересня 2008 року відповідачем виготовлено технічний паспорт на відповідний житловий будинок. Зазначене, ще раз підтверджує, удаваність відповідних договорів купівлі-продажу, оскільки такі укладені з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі та вчинені без мети переходу права власності від позивача до відповідача. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року (з відповідними змінами), викладених у п.14 постанови, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Статтею 48 даного ЦК встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За оспорювальними договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок сторони мали на меті укладення договору позики та застави, які не породжують правових наслідків переходу права власності на майно (будинок та земельні ділянки), крім цього, укладені договори не відповідають дійсній волі сторін на перехід права власності, відтак, не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню недійними. Суд також звертає увагу на те, що позивачем за зустрічним позовом позовна давність не пропущена, оскільки, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з ст.76 ЦК УРСР (1963р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] повинна була повернути [PERSON] суму позики до 17 травня 2011 року, в цей же термін переукласти договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. 07 вересня 2011 року позивач за зустрічним позовом звернулася до відповідача з вимогою переукладення (розірвання) договору купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та договорів купівлі-продажу земельних ділянок 0,1000 га та площею 0,1500 га, що знаходяться за цією ж адресою. Однак, зазначена вимога була залишена [PERSON] без розгляду . Також суд приходить до переконання про можливість визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки за [PERSON] виходячи з наступного. В силу частини 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу. Здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких належить, зокрема, визнання права. За таких обставин поєднання позивачем різних способів захисту цивільного права (визнання правочину недійсним та визнання права власності) не суперечить чинному цивільному законодавству. Таке поєднання різних способів захисту більш ефективно захистить та відновить порушені права заявника у випадку задоволення позову. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтями 316, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності є вимогою власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Заявлення позивачем позовної вимоги про визнання права власності є підставним, оскільки позивач вважає себе власником спірного майна з огляду на недійсність Договору, в той час як відповідач вважає себе власником з огляду на дійсність оспорюваного Договору (пред'явлення первинного позову про усунення перешкод в користуванні майном). За таких обставин, право власності [PERSON] на будинок та земельні ділянки підлягає захисту. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] сплачений нею при зверненні до суду судовий збір.

Outcome: approved