Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за спожиту електроенергію вказавши, що між ПАТ "Кіровоградобленерго" та відповідачкою існують договірні відносини по постачанню та користуванню електричною енергією, відповідно до договору № 0244108 від 23.10.2009 року, у зв'язку з чим, відносно відповідачки Енергопостачальником відкрито особовий рахунок № 0244108. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони взяли на себе взаємні зобов'язання, а саме: Позивач постачати Споживачу електричну енергію, а Споживач дотримуватись вимог нормативно - технічних документів та Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, щомісячно оплачувати спожиту електричну енергію, узгоджувати з Енергопостачальником нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності. Договірні зобов'язання позивачем були виконанні належним чином і в повному обсязі. Разом з тим, як зазначив позивач, відповідачем в період з 09.07.2014 року по 08.12.2014 року використано 9446 кВт/год., за які відповідач сплатила всього 42,20 грн. Проте при взаєморозрахунках з відповідачем у зазначений період були застосовані тарифи, затверджені постановою НКРЕ № 497 від 23.04.2012 року «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню» зі змінами внесеними постановою НКРЕ № 1183 від 13 вересня 2012 року. Таким чином, вартість електричної енергії, що була спожита відповідачем протягом зазначеного періоду склала 3 523,59 грн. Тобто, різниця між належною до сплати сумою коштів за фактично використану електричну енергію та сплаченою відповідачем склала 3 481,39 грн. З урахуванням викладених обставин, позивач з даним позовом звернувся до суду. Представник позивача надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася, проте була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, заяву про розгляд справи без її участі не надала. З урахуванням викладених обставин, відповідно до ст. ст. 158, 169, 224 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних матеріалів та доказів,заочно. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору № 0244108 від 23.10.2009 року «Про користування електричною енергією», укладеного між сторонами, сторони взяли на себе взаємні зобов'язання, а саме: Позивач постачати Споживачу електричну енергію на об'єкт за адресою: [ADDRESS], а Споживач дотримуватись вимог нормативно - технічних документів та Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, щомісячно оплачувати спожиту електричну енергію, узгоджувати з Енергопостачальником нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності та позивачем було відкрито відповідачці особовий рахунок № 0244108. Відповідно до розрахунку позивача щодо суми боргу по особовому рахунку [PERSON], за яким попередні показники лічильника обліку електроенергії складали 2209 кВт. год. за станом на 09.07.2014 року, а кінцеві показники лічильника обліку електричної енергії складали склали 11655 кВт. год. за станом на 08.12.2014 року, загальна кількість спожитих відповідачкою кВт. Год. складає 9446 кВт. год. Таким чином, виходячи з діючих тарифів, з урахуванням сплачених відповідачкою коштів на користь позивача за отриману послугу, різниця між нарахованою заборгованістю, яка підлягала до сплати та внесеними відповідачкою коштами складає 3 481,39 грн. (3523,59 грн.- 42,20 грн. = 3 481,39 грн.) У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Як передбачено ст.13 ЦК України свої цивільні права особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У загальному вигляді вимога до здійснення суб'єктивних прав виражена у ст. 68 Конституції України, яка передбачає, що кожний зобов'язаний неухильно дотримуватись Конституції України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 224 ЦПК України). Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є доведеними, такими, що ґрунтуються на законі, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved