Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеної угоди про реструктуризацію заборгованості від 07.02.2015 року відповідач отримала кредит у розмірі 19269грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 9,99% річних. Зазначає, що відповідач протягом дії кредитного договору систематично порушувала його умови, в наслідок чого станом на 20.11.2016 року утворилась заборгованість перед банком в сумі \~35794грн. 43коп.: в тому числі: заборгованість за кредитом 18876грн. 05коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 3322грн. 86коп., 9852грн. 76коп. заборгованість по комісії за користування кредитом та 3742грн. 76коп. штраф. З врахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача заборгованість перед банком в сумі \~53141грн. 96коп.: в тому числі: заборгованість за кредитом 18876грн. 05коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 8886грн. 06коп., 21880грн. 69коп. заборгованість по пені та 3499грн. 16коп. штраф. Представник позивача в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що частину спірних кредитних коштів в сумі 13970грн. 88коп. стягнення проводить виконавча служба, дані кошти його довірителька досі сплачує, іншу частину кредитних коштів [PERSON] протягом 2015-2017 років сплатила. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та надала пояснення аналогічні її представнику. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до укладеної угоди про реструктуризацію заборгованості від 07.02.2015 року відповідач отримала кредит у розмірі 19269грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 0,833% в місяць /а.с.12/. Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, виходить з наступного. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). \~ \~ \~ \~і Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в раз прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як н; підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавств при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вони посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданні сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповіла вимогам належності та допустимості доказів. Як вище встановлено судом відповідно до укладеної угоди про реструктуризацію заборгованості від 07.02.2015 року відповідач отримала кредит у розмірі 19269грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 0,833% в місяць. Також судом установлено, що згідно розрахунку заборгованості та наданих відповідачем квитанцій про сплату кредиту, боржник [PERSON] в супереч вимогам ч.1 ст.610 ЦК України, протягом 2015-2017 років сплатила заборгованість в розмірі 11293грн. (в 2015 році сплачено 1498грн. в 2016 році сплачено 2995грн. та в 2017 році сплачено 6800грн.) /а.с.160-162,177,200,201/. Поданий позивачем розрахунок заборгованості містить складові заборгованості по тілу кредиту в розмірі 18876грн. 05коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 8886грн. 06коп., 21880грн. 69коп. заборгованість по пені та 3499грн. 16коп. штраф /а.с.177/. Однак правильність нарахування банком указаних сум, на відповідність нормам матеріального права, при розгляді справи не підтвердилась. Як встановлено судом рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 31.10.2014 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенні. Стягнуто з [PERSON] заборгованість на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 13970грн. 88коп. /а.с.93/. В подальшому між сторонами укладено угоду про реструктуризацію заборгованості від 07.02.2015 року, згідно якої відповідачу реструктуризовано заборгованість на загальну суму 19269грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 0,833% в місяць /а.с.12/. Постановою державного виконавця від 14.12.2015 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 13970грн. 88коп. /а.с.94/. Станом на 01.10.2019 року стягнуто з боржника ( [PERSON] ) 7113грн. 22коп. /а.с.159/. На час ухваленні рішення суду виконавче провадження не закрито та продовжується примусове стягнення заборгованості. Враховуючи викладене суд вважає, що відсутні підстави для повторного стягнення частини тіла кредиту в сумі 13970грн. 88коп. Щодо стягнення заборгованості в сумі 5298грн. 12коп. залишок тіла кредиту (19269грн. - 13970грн. 88коп. = 5298грн. 12коп.), то суд вважає, що відсутні підстави для його стягнення, оскільки як встановлено судом згідно розрахунку заборгованості та наданих відповідачем квитанцій про сплату кредиту, боржник [PERSON] з порушенням ч.1 ст.610 ЦК України, дану суму сплатила протягом 2015-2017 років /а.с.160-162,177,200,201/. Вимога про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Таким чином, позикодавець ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто з 07.02.2015 року до 29.02.2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 29.02.2016 року заборгованість за нарахованими та несплаченим відсотками становить 1933грн. 38коп. /а.с.177/. При цьому як встановлено судом згідно розрахунку заборгованості та наданих відповідачем квитанцій про сплату кредиту, боржник [PERSON] дану суму сплатила протягом 2015-2017 років /а.с.160-162,177,200,201/. Щодо стягнення з [PERSON] 3499грн. 16коп. штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди то суд вважає, що дана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки як встановлено судом згідно розрахунку заборгованості та наданих відповідачем квитанцій про сплату кредиту, боржник [PERSON] даний штраф сплатила протягом 2015-2017 років /а.с.160-162,177,200,201/. Також суд вважає, що вимога банку про стягнення з відповідача 21880грн. 06коп. пені за порушення зобов`язання не підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). За положеннями\~статті 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~статті 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15. Умовами Генеральної угоди, а саме п.2.2 передбачено застосування штрафу в сумі 3742грн. 76коп., як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору. Отже, вимога банку про стягнення з відповідача 21880грн. 69коп. пені є подвійною відповідальністю і суперечить\~статті 61 Конституції України. Враховуючи наведене вище суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 21880грн. 69коп. пені слід відмовити. Враховуючи те, що відповідач сплатила частину кредитної заборгованості, а саме 6550грн. (сплачено в 2017 році) після пред`явлення позову, тому підлягають стягненню з відповідача витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно до розміру сплаченої заборгованості (12.3% від ціни позову), що становить 295грн. 20коп. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. На підставі наведеного та

Outcome: approved