Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, вказуючи, що їм на праві приватної власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який понад рік в ній не проживає, з реєстраційного обліку не знімається, що перешкоджає позивачам як власникам у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав зазначених в ньому. Відповідач [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що дійсно за зазначеною адресою не проживає тривалий час, проте його друга дружина не бажає його реєструвати за місцем їх проживання. Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при розгляді справи покладається на розсуд суду. Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини між сторонами регулюються ст.41 Конституцій України, ст.ст. 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, чинними на день їх виникнення. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 04 серпня 2010 року [PERSON], [PERSON] діючі особисто, і [PERSON] в особі представників прийняли у власність (купили) в 1/3 частці кожна: кватиру №24, що знаходиться в смт. Озерне Житомирського району Житомирської області, вул. Авіаційна, 62 (а.с.3-6). [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 18 січня 2003 року по 18 вересня 2015 року, шлюб між якими розірвано за рішенням Житомирського районного суду Житомирської області (а.с.16), від якого мають неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.17, 19). Відповідно до довідки Будинкоуправління №3 № 1009 від 19 жовтня 2016 року в квартирі №24, що розташована в будинку №62 по вул. Авіаційній в смт. Озерне, Житомирського району Житомирської області зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] донька, [PERSON], [INFO] зять, [PERSON], [INFO] внука, [PERSON], [INFO] онука (а.с.20). Факт не проживання відповідача в спірній квартирі стверджується актом обстеження на факт проживання в квартирі №456 Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 27 вересня 2016 року, який приймається як достовірний доказ (а.с.21). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт не проживання відповідача в квартирі тривалий час, шлюб з [PERSON] розірвано. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла, який понад один рік відсутній у житлі втрачає право на користування ним, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право власності є непорушним. Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 34 даної постанови під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Таким чином, права позивачів порушені та підлягають захисту, оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в спірному житловому приміщенні як член сім'ї власника, про те після розірвання шлюбу залишився зареєстрований в квартирі, на даний час має іншу сім'ю, постійно проживає за іншою адресою, не є членом сім'ї власника квартири, що також не заперечувалось останнім, а тому позов підлягає задоволенню. Крім того, факт реєстрації відповідача в квартирі позивачів, перешкоджає останнім в повній мірі користуватися ним, вимагає від позивачів додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб в квартирі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved