Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення розміру часток в спільній сумісній власності, мотивуючи позов тим, що [INFO] помер її батько та дід відповідача [PERSON] , який на момент смерті фактично проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Оскільки останній заповіту не залишив, то спадкування здійснювалося за законом і позивач прийняла спадщину, як єдиний спадкоємець першої черги за законом. Спадкове майно померлого складалось з: 43/100 частки житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських будівель та споруд за [ADDRESS] ; частка земельної ділянки площею 0,890 га, кадастрова ний номер 0510100000:02:015:0046, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за вказаним вище номером. На частку зазначеного житлового приміщення позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Проте на зазначену ділянку - ні, оскільки ділянка перебувала у спільній сумісній власності спадкодавця та [PERSON] та розмір часток кожного із співвласників не був визначений. Разом з тим, позивач зазначає, що [INFO] померла її мати та баба відповідача - [PERSON] , яка на момент смерті фактично проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Заповіту остання також не залишила, тому спадкування здійснювалося за законом. Спадщину позивач прийняла. Спадкове майно померлої складалось з: 57/100 частки житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських будівель та споруд за [ADDRESS] ; частка земельної ділянки площею 0,890 га, кадастровий номер 0510100000:02:015:0046, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за вказаним вище номером. На частку зазначеного житлового приміщення позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Проте на зазначену ділянку - ні, оскільки ділянка перебувала у спільній сумісній власності спадкодавця та [PERSON] та розмір часток кожного із співвласників не був визначений. Таким чином, [PERSON] є власником зазначеного вище цілого будинковолодіння, в якому проживає вона та її син - відповідач. Навесні 2019 року [PERSON] заявив позивачу про намір звести на території будинковолодіння ще один житловий будинок, в зв`язку з тим, що [PERSON] за життя обіцяла йому виділити частину землі під будівництво з належної їй частки. Позивач своєї згоди на будівництво не надала. Своїми діями відповідач буде чинити перешкоди їй у користуванні належним їй майном, тому з метою захисту свого права [PERSON] бажає закінчити оформлення її спадкових прав на земельну ділянку, в зв`язку з чим звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 04.09.2019 року було зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід судді Венгрин О.О., проте в зв`язку з відмовою в задоволенні заяви представника позивача, ухвалою суду від 06.09.2019 року провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 21.10.2019 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді Венгрин О.О., проте в зв`язку з відмовою в задоволенні заяви представника позивача, ухвалою суду від 25.10.2019 року провадження у справі відновлено. Слід відзначити, що ухвалою суду від 07.07.2020 року у задоволені заяви представника позивача та відповідача про затвердження мирової угоди у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток в спільній сумісній власності було відмовлено, з підстав того, що погоджуючи умови мирової угоди, сторони не лише вийшли за межі предмета спору, але й фактично його змінили, оскільки в мировій угоді містяться умови, які за своїм змістом характеризуються як майнові і взагалі до предмету спору не відносяться, зокрема умови щодо визнання права власності за відповідачем на 57/100 часток житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських будівель та споруд за [ADDRESS] , який в цілому належить позивачу, а також щодо визнання права власності за сторонами на 43/100 та 57/100 часток земельної ділянки площею 0,890 га кадастровий номер якої 0510100000:02:015:0046, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за [ADDRESS] . Також умова, яка викладена у п. 9 мирової угоди, щодо відмови відповідача від будь-яких своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , суперечить закону і є невиконуваною з огляду на те, що у відповідача, відповідно до матеріалів справи, не виникло будь-яких спадкових прав після смерті [PERSON] , оскільки єдиним спадкоємцем за законом після [PERSON] є позивач [PERSON] . Суд звертає увагу, що після закриття підготовчого засідання відповідачем, а згодом і представником позивач було подано окремі заяви про проведення процедури врегулювання спору за участю судді. Проте, суд не вирішував дане питання, оскільки відповідно до положень п. 14 ч. 1 ст. 197. ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Саме у підготовчому судовому засіданні суд встановлює строки та порядок врегулювання спору за участю судді за наявності згоди сторін на його проведення. Підготовче провадження у справі було закрите 12.03.2020 року, справу призначено до судового розгляду по суті, з приводу чого представник позивача не заперечив. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача в судове засідання також не з`явився, але подав на електронну адресу суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, оскільки ні він, ні позивач, не можуть відвідати судове засідання у зв`язку з тим, що представник позивача підлягає самоізоляції. Суд звертає увагу, що представником позивача докази на підтвердження фактів викладених в заяві, суду надано не було, зокрема відсутні докази перебування представника позивача на самоізоляції. В попереднє судове засідання представник позивача не з`явився та про причини своєї неявки не повідомив. Пунктом 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Також відповідачем не було подано відзив. За змістом п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зі свідоцтва про народження позивача вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21). З матеріалів справи вбачається, що позивач після розірвання шлюбу з [PERSON] залишила своє шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 22). Згідно зі свідоцтвом про народження відповідача вбачається, що позивач є його матір`ю (а.с. 23). Рішенням Ленінського районного народного суду м. Вінниці від 03.05.1990 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 23.04.1963 року в с. Ситківці Немирівського району Вінницької області (а.с. 62). Також зазначеним рішенням суду здійснено розподіл будинковолодіння [ADDRESS] , виділивши у власність [PERSON] 43/100 частки будинку та у власність [PERSON] - 57/100 часток. Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 30.08.2006 року, його власниками є: [PERSON] в розмірі 43/100 частки та [PERSON] - 57/100 частки (а.с. 11-16). Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №319560, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради №1011 від 22.12.2004 року, батько позивача [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0890 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 17-18). Також відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №319579, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради №1011 від 22.12.2004 року, мати позивача [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0890 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 19-20). Проаналізувавши зазначені вище державні акти, судом встановлено, що вказана земельна ділянка перебувала у спільній власності, проте частки співвласників визначені не були. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , батько позивача - [PERSON] помер [INFO] (а.с. 5). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що 24.12.2010 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 84). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 1271/10 (а.с. 80-102), 24.12.2010 року позивач звернулася до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна після смерті [INFO] батька [PERSON] (а.с. 81). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 24.12.2010 року вбачається, що [PERSON] заповіту не залишив (а.с. 83). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2010 року [PERSON] є спадкоємцем 43/100 частини житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] (а.с. 6). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , мати позивача - [PERSON] померла [INFO] (а.с. 7). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що 24.09.2018 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 50). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 561/2018 (а.с. 46-69), 24.09.2018 року позивач звернулася до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна після смерті [INFO] матері [PERSON] (а.с. 47). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 24.09.2018 року вбачається, що [PERSON] заповіту не залишила (а.с. 51). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.04.2019 року [PERSON] є спадкоємцем 57/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] (а.с. 8). Факт реєстрації права власності на вказане домоволодіння за позивачем підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.04.2019 року (а.с. 9-10). Проаналізувавши вказані вище докази, судом встановлено, що позивач після смерті своїх батьків спадщину прийняла та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок спадкодавців. При цьому, отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, після смерті батька та матері, не має можливості, у зв`язку з не можливістю визначення складу спадкового майна, зокрема розмір часток кожного із співвласників ділянки не був визначений. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Як зазначено вище та встановлено судом, земельна ділянка площею 0,890 га, кадастровий номер якої 0510100000:02:015:0046, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за [ADDRESS] , належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 357 ЦК України, під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно зі ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Зі змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно зі статтею 377 ЦК Ураїни до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи викладене вище та оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визначення розміру часток співвласників [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,890 га, кадастровий номер якої 0510100000:02:015:0046, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за [ADDRESS] , виходячи з принципу відповідності розміру таких часток до розміру належних їм часток будинковолодіння, розташованого за цією ж адресою, які належали їм на момент смерті кожного з них, тобто 43/100 та 57/100 відповідно, а тому позовні вимоги слід задовольнити. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved