Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку розташованого в [ADDRESS]. У вказаному помешканні зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], з яким позивач розірвала шлюб у 2007 році та який з 2014 року в належному їй будинку не проживає. В зв'язку з тим, що реєстрація відповідача створює [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, остання просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування її житлом. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує на підставах викладених в позовній заяві та просить суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їхньому задоволенні відмовити. Пояснив, що позивач є його колишньою дружиною. У 2014 році вони припинили спільне проживання, [PERSON] добровільно з'їхав з будинку позивачки та з того часу винаймає квартиру. Однак вважає, що має право на користування будинком [PERSON], оскільки у вказане житло він вклав немало фізичних зусиль та коштів. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та перевіривши матеріали справи, вивчивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 02.11.2004 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Право власності позивача на вищевказане домоволодіння зареєстровано в Херсонському ДБТІ 22.12.2004 року за реєстраційним номером 6995500, що підтверджується витягом про реєстрацію. 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. З матеріалів справи встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 04 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Як вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Голопристанської міської ради Херсонської області №02-19/к181 від 03.08.2018р. в будинку по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], 1959 р.н., однак з квітня 2014 року і до теперішнього часу за зазначеною адресою не проживає. Натомість довідкою Великокардашинської сільської ради №02-29/2292 від 01.10.2018р. підтверджено, що [PERSON] з квітня 2014 року проживає в [ADDRESS] без реєстрації. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. Таким чином, в зв'язку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації понад 1 рік, останній втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS] а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved