Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 02.10.2004 року по 27.11.2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO], діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні, відповідач ухиляється від обов'язку утримувати своїх дітей. А тому позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила суд стягнення аліментів проводити з 01.10.2017 року, в решті - позов підтримала. Відповідач позов визнав частково, пояснив, що він постійно надає матеріальну допомогу на утримання дітей, щодо розміру аліментів він заперечень не має, але аліменти просив стягувати з 01.12.2017 року, оскільки ним було сплачено аліменти на користь позивачки по листопад місяць 2017 року включно. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.2004 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2014 року по справі № 357/15238/14-ц 2/357/4566/14, що слідує з копії цього рішення /а.с.52/, яке набрало законної сили 09.12.2014 року. Згідно копій свідоцтв про народження дітей в матеріалах справи /а.с.5-6/, сторони є батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. В судовому засіданні було встановлено, що після розлучення сторін їхні діти проживають з матір'ю. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 цього Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач є працездатним за віком та станом здоров'я, на користь інших осіб він аліментів не сплачує, працює в Комунальному підприємстві Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», його заробітна плата в середньому складає 6000 грн., він також є інвалідом 3 групи від загального захворювання та отримує пенсію в розмірі 1300 грн.; позивач офіційно працевлаштована та отримує мінімальну заробітну плату 3200 грн. Цих обставин сторони в суді не оспорювали, а відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом також було встановлено, що відповідач постійно приймав участь у матеріальному утриманні своїх дітей, сплачуючи на користь позивачки кошти, що стверджується наданими ним копіями квитанцій ПриватБанку /а.с.20-51/. Позову в частині визначення розміру аліментів відповідач не заперечував. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Приймаючи до уваги наведені вище обставини, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання 2-х неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку /доходу/, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, спосіб стягнення аліментів визначено позивачкою, з якою на даний час проживають діти. А тому позивач, з якою проживають діти, має право на стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дітей. За ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, в даному випадку позов було пред'явлено до суду 31.08.2017 року. Позивач вказала на те, що аліменти відповідач сплатив по вересень 2017 року включно, а тому просила проводити стягнення аліментів з 01.10.2017 року, заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач посилався на те, що аліменти він сплатив по листопад 2017 року включно. Так, з копій квитанцій, які надав відповідач, вбачається, що 10.10.2017 року ним сплачено на користь позивачки кошти в сумі 1200 грн., 09.11.2017 року -2300 грн. Але суд враховує той факт, що домовленості між сторонами по справі щодо розміру аліментів та щодо способу сплати аліментів взагалі досягнуто не було, відповідач самостійно визначав суму матеріальної допомоги, яку він перераховував позивачці в якості аліментів, а приймаючи до уваги те, що згідно положень ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), приймаючи до уваги розмір доходу відповідача та розмір сплачених ним коштів за період з серпня 2017 року, то сплачені в жовтні та листопаді кошти дійсно можуть бути аліментами за серпень та вересень 2017 року /за серпень сплачено 900 грн., за вересень докази сплати коштів відсутні/. На підставі ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави, а відповідно до ст.88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн. За ст.367 ЦПК України рішення в межах місячної суми платежу підлягає негайному виконанню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved