Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 02.05.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір про співпрацю, за умовами якого позивач поставляв товари повсякденного попиту та продовольчі товари як фізична особа, а відповідач, як суб»єкт підприємницької діяльності, реалізовувала їх та несла повну матеріальну відповідальність за збереження та нестачу цього товару, а гроші від реалізації товару віддавала позивачеві, який оплачував її працю та послуги як суб»єкта підприємницької діяльності у розмірі 5% від загальної кількості реалізованої продукції на місяць. Однак при складанні письмового договору була допущена неточність, оскільки під анкетними даними позивача було зазначено, що в подальшому в цьому договорі він буде іменуватись як суб»єкт підприємницької діяльності, а під анкетними даними відповідача [PERSON] було написано, що в подальшому в цьому договорі вона буде іменуватись, як фізична особа. Співпраця тривала з 02.05.2011 року до серпня 2012 року. За цей період було виявлено нестачу товаро-матеріальних цінностей на суму 83 026 грн, які відповідач не повертає, а позивач не може її стягнути через неточність у договорі про співпрацю. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, викладених у ньому. В судовому засіданні 15.04.2014 року відповідач позов не визнала, однак підтвердила суду, що договірні відносини між нею та позивачем існували і вона реалізовувала товари, являючись фізичною особою-підприємцем. А постачали товари постачальники. В наступні судові засіданні відповідач не з»явилась, хоча належним чином була повідомлена про місце, день та час розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи з причиною неявки суду не надала . Направила суду письмове заперечення на позов, в якому позовні вимоги не визнала повністю та просила суд у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивач фактично просить змінити умови договору та перекласти свої обов»язки на неї, а її - на себе. Крім цього, вважає договір про співпрацю неукладеним, оскільки той не містить всіх істотних умов , необхідних для такого договору та вказує в запереченнях, що позивач на час укладення договору про співпрацю не був зареєстрований як суб»єкт підприємницької діяльності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.. Згідно зі ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору в сулу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є різновидом правочину. Порядок тлумачення договору провадиться за правилами ст.213 ЦК України (ст.637 ЦК України). Чинне законодавство України встановлює способи захисту особою своїх прав та інтересів, одним з яких є тлумачення судом змісту правочину. Даний спосіб захисту передбачає, що коли стороні не зрозумілий зміст правочину чи окремих його умов або коли сторони по різному розуміють зміст правочину чи окремі його умови, сторона чи обидві сторони мають право звернутись до суду, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, а саме роз'яснити сторонам зміст правочину чи окремих його умов використовуючи значення слів і понять, значення термінів, порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, з'ясування мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є з'ясування, встановлення судом дійсної волі однієї сторони або обох сторін під час укладання правочину, яка виражена в певних пунктах, розділах правочину, та роз'яснення судом цієї волі сторонам. Як встановлено судом, 02.05.2011 року між [PERSON] , яка іменується в договорі як фізична особа та [PERSON], який іменується як суб»єкт підприємницької діяльності, було укладено договір про співпрацю ( а.с.5-7), за умовами якого фізична особа зобв»язалась постачати товари повсякденного попиту та продовольчі товари , оплачувати послуги суб»єкта підприємницької діяльності у розмірі 5% від загальної кількості реалізованої продукції на місяць , а суб»єкт підприємницької діяльності, реалізовував їх в магазині, розташованому в [ADDRESS] та ніс повну матеріальну відповідальність за збереження цього товару, гроші від реалізації товару віддавав фізичній особі. Судом також встановлено, що на час укладення договору відповідач [PERSON] мала статус суб»єкта підприємницької діяльності , оскільки згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію , починаючи з 13.07.2006 року, є фізичною особою-підприємцем ( а.с.37,38), а позивач [PERSON] на час укладення договору про співпрацю такого статусу не мав, що не заперечується та підтверджується відповідачем у своїх письмових запереченнях. З показань свідка [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що вона 30 років проживає в [ADDRESS]. Позивач, [PERSON] , відкрив в селі Лозувата магазин, в який він завозив товар, а [PERSON], як продавець, його реалізовувала, отримуючи від [PERSON] заробітну плату в розмірі 5% від виторгу. Про це відомо всім людям у селі. Таким чином, усталена практика відносин між сторонами та подальша поведінка сторін після укладення договору свідчить про те, що договір про співпрацю від 02.05.2011 року укладався між [PERSON], як фізичною особою та [PERSON], як суб»єктом підприємницької діяльності. Заперечення відповідача щодо того, що позивач своїм позовом фактично бажає перекласти свої обов"язки на неї, а її - на себе - не знайшли свого підтвердження. А посилання відповідача на те, що укладений договір не містить всіх істотних умов , необхідних для такого договору , в зв"язку з чим є неукладеним - не стосується предмета позову. На підставі ст. 213 ЦК України,

Outcome: approved