Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] ; [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення від 15.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №1-1, [PERSON] , [INFO] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 22,52 кв.м., загальною площею 42,02 кв.м. 14.05.2007 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №4-1007 на квартиру [ADDRESS] . Після цього, 20.06.2007 року, [PERSON] заселилась в спірну квартиру та зареєструвала місце проживання свого сина, [PERSON] , невістки, [PERSON] , неповнолітніх онуків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , онуки, [PERSON] та її неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , неповнолітнього онука, [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 14.05.2007 року на ім`я [PERSON] в зв`язку з тим, що воно видано на підставі заповіту, який рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.11.2012 року визнано недійсним. А тому, подальше проживання відповідачів в спірній квартирі є незаконним та порушує права [PERSON] у здійсненні нею права власності. Незважаючи на це, відповідачі і надалі продовжують користуватися чужою квартирою. Просить виселити [PERSON] разом із членами своєї сім`ї із квартири по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. 16.10.2018 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області клопотання представника позивачки [PERSON] - [PERSON] про виклик свідків задоволено(а.с.29). 14.06.2019 року позивачка подала доповнення до позовної заяви відповідно до якої просила стягнути моральну та матеріальну шкоду(а.с.92,93 т.2). Позивачка, представники позивачки в судових засіданнях позовні вимоги підтримували, просили позов задоволити в повному обсязі, 23.10.2020 року представник [PERSON] подав заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі. Відповідачі та представник [PERSON] [PERSON] в судових засіданнях проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, в судове засідання 23.10.2020 року не з`явилися хоча повідомлялись про день та час слухання справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася з не відомих суду причин, хоча повідомлялась про день та час слухання справи. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явилася подала заяву, відповідно до якої просила розглянути справу без її участі, просить прийняти рішення в інтересах дітей. Беручи до уваги пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.05.2007 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 12.03.2006 року за №4-496, спадкова справа №492/2006, зареєстровано в реєстрі №4-1007 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 112 т.1). Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 20.08.2012 року визнано недійсним заповіт [PERSON] від 20.03.2006 року посвідчений державним нотаріусом Андрусяк К.Ф., реєстровий №4-496, яке рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.11.2012 року в цій частині рішення залишено без змін. Дане рішення набрало законної сили(а.с.115-119 т.1). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 12.03.2006 року за реєстровим №4-496, що видане 14.05.2007 року за реєстровим №4-1007 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Рішення набрало законної сили 21.06.2013 року(а.с.8-9 т.1). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково рішення Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року змінено в частині стягнення судових витрат. В інші частині рішення першої інстанції залишено без змін(а.с.10-12 т.1). Та ухвалою ВСС України від 16.04.2014 року касаційне провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, закрито. Касаційну скаргу повернуто скаржнику (а.с. 13,14 т.1). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення від 15.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №1-1, спадкоємцем у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1924 року надородження, яка померла [INFO] , є її племінниця - [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яку видано свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] , житловою площею 22,52 кв.м., загальною площею 42,02 кв.м., що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 5,6 т.1). Отже, позивачка [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] розмір частки 1\\1, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32244064 від 15.01.2015 року (а.с.7 т.1). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК України\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання і проживання членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК України\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статі 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.\~\~ За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб. Судом встановлено, що відповідачка проживала в домоволодінні за адресою по [ADDRESS] зі згоди попереднього власника [PERSON] , тітки позивачки, яка померла [INFO] . На час набуття відповідачкою [PERSON] права власності на домоволодіння шляхом оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , відповідачка не була членом її сім`ї в розумінні ст. 156 ЖК України. З довідки №02-02/302 від 20.01.2015 року виданої КП ЄРЦ вбачається, що за адресою по [ADDRESS] у період з 20.06.2007 року по 18.10.2014 року було зареєстровано 10 чоловік: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.15 т.1). Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Користування будинком неповнолітніх осіб не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Як вбачається з інформації виданої виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради Управління освіти і науки від 21.01.2016 за №02-5/213 неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] навчаються в Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №28. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] навчається у дошкільній групі організованій для підготовки дітей до школи, в Хриплинській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований в дошкільних навчальних закладах м.Івано-Франківська (а.с.205 т.1). Відповідно до довідки, що видана Івано-Франківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №28 від 19.02.2016 року неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] дійсно навчаються в\~ Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №28. Зі слів класного керівника тимчасово проживають в [ADDRESS] . (а.с.203 т.1). Згідно інформації виданої Хриплинською загальноосвітною школою І-ІІ ступенів від 25.02.2016 року №01 неповнолітня [PERSON] , [INFO] навчається у дошкільній групі організованій для підготовки дітей до школи, в Хриплинській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів і проживає з батьками за адресою [ADDRESS] (а.с. 206 т.1). Крім того, представником Органу опіки та піклування м.Івано-Франківська 23.10.2020 року подано заяву відповідно до якої встановлено, що факт проживання дітей у спірному житлі працівникам служби у справах дітей підтвердити не вдалося. На час обстежання житла двері в приміщення були закритими (а.с.24 т.2). Інтереси дітей даним рішенням не порушуватимуться з огляду на те, що неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у вказаній квартирі не мешкають. Залишення неповнолітніх дітей зареєстрованими в спірній квартирі суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Що стосується [PERSON] , [INFO] то на день прийняття рішення останньому виповнилось 19 років і 10 місяців, а отже є повнолітньою особою. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): 1) письмову заяву; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору; 4) документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Документами, що підтверджують право на проживання в житлі відповідно до вимог п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених на виконання Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Як було встановлено в судових засіданнях, підставою для реєстрації [PERSON] [INFO] та членів її родини : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в будинку по [ADDRESS] стало пред`явлення [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.05.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-1007. Однією із основоположних засад цивільного законодавства згідно з п. 6\~ст. 3 ЦК України\~\~є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільні права відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах ( ч. 3 ст. 13 ЦК України). Суд враховує, що реєстрація місця проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була проведена у період з 20.06.2007 року по 18.10.2014 року, тобто після набрання законної сили рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2013 року, після перегляду рішення Апеляційним судом Івано-Франківської області від 06.03.2014 року та після винесення ухвали від 16.04.2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто після того, як судом було встановлено відсутність прав [PERSON] на нерухоме майно. Суд зазначає, що звуження чи обмеження законних прав та інтересів дітей на користування житловим приміщенням можливе лише за умов існування такого законного права, тобто коли право на користування житловим приміщенням виникло з передбачених законом підстав. За відсутності у відповідачки [PERSON] прав на житловий будинок, а відтак і за відсутності законних прав користування цим будинком у членів її сім`ї, виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не призводить до звуження чи обмеження будь-яких прав цих осіб на користування чужим майном. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового Кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Беручи до уваги вищенаведене суд приходить до висновку, що\~ позовна вимога про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачки моральної та матеріальної шкоди у розмірі 100 000 грн., то суд приходить до\~ такого висновку. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями\~1166,\~1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. \~ Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31\~ березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Як вбачається з матералів справи, то позивачкою та представником позивачки не подано жодних доказів на підтвердження завдання їй діями відповідачки матеріальної та моральної шкоди. При цьому обов`язок доказуванню щодо розміру завданої моральної та матеріальної шкоди, виходячи із принципу змагальності сторін покладається на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги підлягають до задоволення чстково, то з відповідачки слід стягнути на користь позивачки 243,60 грн. витрат по оплаті судового збору. Що стосується позовної вимоги про стягнення 3 500,00 грн. витрат на правову допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.4, 5 ст. 137 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи, а саме квитанції до прибуткового касового ордеру№344/1136/15-ц від 10.01.2018 року представником позивачки [PERSON] сплачено 3 500,00 грн. адвокату Желізняк Л.Б. прийнято на підставі довіреності від [PERSON] , на підставі договору про надання правової допомоги у справі№344/1136/15-ц та акту приймання -передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги у справі №344/1136/15-ц (а.с.170,215 т.2). Проте, стороною позивача не долучено до матеріалів справи договору про надання правової допомоги у справі №344/1136/15, отже, у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити у повному обсязі. З огляду на вищенаведене суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved