Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами про визнання за її дітьми права користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язання відповідача укласти з нею договір найму вказаного житлового приміщення посилаючись на такі обставини. 12.09.2013 року чоловік позивача - [PERSON] уклав договір купівлі - продажу та набув права власності на вказану вище квартиру, у подальшому позивачу та членам її сім`ї стало відомо, що право власності на спірну квартиру, особи, що укладали договір купівлі - продажу, набули неправомірно, у зв`язку з чим, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року, яке було залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, за позовом прокуратури Малиновського району м. Одеси спірну квартиру було витребувано з володіння позивача та членів її сім`ї, а право власності визнано за Одеською міською радою, але постановою Верховного суду від 20.03.2019 року було скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси та ухвалу апеляційного суду Одеської області та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позову прокуратури у частині витребування спірної квартири з володіння [PERSON] та позивачки. Але на теперішній час позивач та члени її сім`ї не можуть вільно володіти спірною квартирою, оскільки договору найму відповідач не укладає. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказуючи що позивачка яка діє в інтересах неповнолітніх дітей мала б спочатку звернутися до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про укладення договору найму житлового приміщення, і тільки в разі відмови, вже звертатися до суду. Оскільки права позивачки та її дітей не порушені, це є підставою для відмови у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлено такі фактичні обставини на підставі представлених представником позивача письмових доказів. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року по справі № 521/8368/15-ц було задоволено позов прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.09.2013 року за № 4-2362, видане державним нотаріусом Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчевим Костянтином Леонтійовичем на ім`я [PERSON] , на спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , визнано вказану квартиру відумерлою спадщиною, а право власності на неї за Одеською міською радою, витребувано спірну квартиру у власність Одеської міської ради з володіння [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] було відхилено, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року було залишене без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року в частині задоволення позовних вимог прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , державного нотаріуса Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича про витребування квартири із чужого незаконного володіння, та відмовлено у задоволенні позову прокуратури в частині витребування з володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] . В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси та ухвала апеляційного суду Одеської області були залишені без змін. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У судових рішеннях Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року, апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року, Верховного суду від 20.03.2019 року були встановлені наступні обставини. Невстановлені особи разом з [PERSON] заволоділи квартирою [ADDRESS] шляхом надання доказів сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] . На підставі зазначених доказів, Приморський районний суд м. Одеси своїм заочним рішенням від 04.04.2013 року у справі № 1522/29492/12 встановив факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] , визнав [PERSON] спадкоємцем четвертої черги та визначив їй додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини після смерті [PERSON] 11.09.2013 року державним нотаріусом Шостої ОДНК [PERSON] було видане на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на підставі якого [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] . 12.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу вказаної вище квартири. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2014 року було скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 року, у зв`язку з чим Малиновський районний суд м. Одеси прийшов до висновку, що спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні, що є підставою для переходу права власності на вказану вище квартиру до територіальної громади міста Одеси - Одеської міської ради. Але скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій у частині витребування спірної квартири з володіння [PERSON] та [PERSON] , Верховний суд дійшов наступних висновків. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Таким чином, Верховний суд дійшов висновку про те, що задоволення віндікаційного позову і витребування у [PERSON] та [PERSON] , як добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі досліджених рішень судів, можливо прийти до висновку, що позивач та члени її сім`ї були позбавлені права власності в частині права на розпорядження спірною квартирою, але при цьому суд захистив їх право на володіння та користування вказаним майном. Згідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання для всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини фактично були врегульовані між сторонами, оскільки рішенням Верховного суду було відмовлено у витребуванні майна з володіння, але при цьому реалізувати у повному обсязі своє право на володіння та користування спірним майном позивач та члени її сім`ї невзмозі, оскільки це прямо не відображено у судовому рішенні. При цьому, вказані права гарантовані Законом, а тому підлягають судовому захисту. Суд приймаючи рішення про задоволення позову також враховує, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживали та проживають у квартирі [ADDRESS] , вважала її своїм житлом. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, суд встановивши, що позивачка [PERSON] , разом зі своїми дітьми - [PERSON] та [PERSON] вселилася до квартири [ADDRESS] з підстав, що не суперечать ЖК України, тривалий час користувалися та користуються цим житлом - протягом 7 років, дійшов до висновку, що право користування позивачкою та її малолітніми дітьми вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Outcome: approved