Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з нею як матір'ю дітей, оскільки діти часто хворіють, їх лікуванням та відпочинком займається лише вона. Між дітьми та нею довірливі відносини. Весь свій вільний час від дитячого садку та школи, сини знаходяться з нею. Батьком вихованням дітей не займається, не цікавиться їх життям та здоров'ям, навчанням та дозвіллям. Також позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів її доходу щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення дітьми повноліття, посилаючись на те, що діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні, батько дітей матеріальної допомоги не надає. Відповідач працює на посаді територіального менеджера у ТОВ «Біосфера Сервіс». Крім того, у відповідача немає на утриманні інших дітей та непрацездатних батьків. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що між ним та позивачкою не існувало спору з приводу місця проживання дітей, як і не поставало питання з їхнього матеріального утримання. З першого дня розлучення речі дітей знаходилися у квартирі, де проживала [PERSON], а з ним залишалися ночувати виключно за спільною домовленістю з позивачкою. Діти проживають з позивачкою, але він їх забирає з дитячого садка та школи 4-5 разів на тиждень. В літній період діти з ним проводили по 4-5 днів. Він завжди узгоджував з позивачкою години та дні спілкування з дітьми. Разом з дітьми бувають у дитячих розважальних закладах, проводить з ними спільно дуже багато часу. Діти його люблять. Крім того, він вносить оплату за дитячий садочок, оплачує послуги за стоматологічні послуги, купує: лікарські препарати, дитячі іграшки, взуття та одяг, а також здійснює переказ коштів на картку позивачки. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2011 року, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2018 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], свідчення чого є свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 5,6). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER], [PERSON] є фізичною особою підприємцем та взята на облік в органах державної податкової служби 13.12.2010 року за № 9475, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків від 13.12.2010 за № 759/10/29-051. Відповідач заперечував факт прийняття в якості доказів свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER] та довідки про взяття на облік платника податків від 13.12.2010 за № 759/10/29-051 Відповідно до довідки № 718 Обласної психіатричної лікарні № 1 Миколаївської обласної ради від 13.11.2018 року, [PERSON] на обліку у психіатричної лікарні не перебувала. Згідно довідки Обласного наркологічного диспансеру від 13.11.2018 року за вих. № 574, [PERSON] на обліку в облнаркодиспансері не знаходиться. Відповідно до акту обстеження умов проживання служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 04.02.2019 року за вих. № М-24, за адресою: [ADDRESS]., умови проживання задовільні. В квартирі проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Квартира є орендованою та належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно довідки Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 04.10.2018 року за вих. № 1001/10/14-02-13-12, [PERSON] в період з 01.01.2018 року по 30.09.2018 року отримано дохід у розмірі 159100,00 грн. Згідно декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, законний представник [PERSON] та [PERSON],є [PERSON] Згідно характеристики [PERSON] наданої дошкільним навчальним закладом № 128, мати [PERSON] приймає активну участь у вихованні дитини, цікавиться досягненнями та проблемами своєї дитини, відвідує свята та спортивні розваги, бере у них безпосередню участь. Батько [PERSON] з'являється на території закладу, інколи забирає дитину, частково сплачує за харчування дитини у закладі. Відповідно до характеристики [PERSON] наданої Миколаївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 34, навчанням дитини займається мати, щодня цікавиться успіхами свого сина, відвідує батьківські збори, приводить та забирає [PERSON] зі школи. Всі фінансові витрати за харчування у школі, методичний матеріал, тощо несе мати. [PERSON] є головою батьківського комітету. Батько [PERSON] забирає сина в п'ятницю, на вихідні дні. В школі з'явився тільки на посадці 29 серпня. Відповідачем заперечувався факт долучення до матеріалів справи дані докази, зазначаючи, що вони є недоцільними, оскільки спора між ним та позивачем щодо визначення місця мешкання дітей немає. Суд, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів цивільної справи, оцінивши у сукупності, всебічно перевіривши обставини, дійшов висновку про доцільність їх дослідження при вирішенні даного спору, осквільки вони містять відомості що безпосередньо стосуються предмету спору. Відповідно до довідки ТОВ «Біосфера сервіс» про доходи, [PERSON] за період з червня 2018 року по листопад 2018 року отримав заробітну плату у розмірі 34857 грн. 73 коп. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року) та Європейського суду з прав людини: Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Принципом Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5). Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17.01.2019 року встановлено доцільність визначення місця проживання дітей з матір'ю. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом не досліджувались матеріали особистої переписки між сторонами (а.с.56-147) в порядку статті ст. 236 ЦПК України. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідача щодо відсутності спору щодо проживання дітей з матір'ю, оскільки зазначене спростовується самим фактом подання позову та відсутністю з боку відповідача визнання позовних вимог. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідженими в судовому засіданні доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом матір'ю. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів її доходу щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення дітьми повноліття, суд приходить до наступного. Відповідач не ухиляється від утримання дітей, купує речі, ліки, оплачує дітячий садок, тощо. Відповідно до квитанцій, які містяться в матеріалах справи [PERSON] здійснювалася оплата за дитячий садок № 128 за вересень 2017 р. у сумі 638 грн. 82 коп. (чек № 515110, чек № 515111); за листопад 2017 р. у сумі 608 грн. 40 коп. (чек № 515341, чек № 515342); за січень 2018 р. у сумі 638 грн. 82 коп. (чек № 515498, чек № 515499); за липень 2018 р. у сумі 579 грн. 18 коп. (чек № 056164, чек № 056165); за вересень 2018 р. у сумі 378 грн. 74 коп. (чек № 056331, чек № 515342); за грудень 2018 року у сумі 228,72 грн. (чек № 2527536) (а.с. 39-40, 221). Відповідачем надані копії квитанції про здійснювалися періодичні грошові перекази на ім'я [PERSON] з вересня 2017 року по жовтень 2018 року грн., крім липня 2018 року та серпня 2018 року, листопад 2018 року, грудень 2018 року, січень 2019 року (а.с. 41-55, 222-225). Відповідачем з листопада 2017 року періодично придбані дітям: взуття, одяг та іграшки, що підтверджуються квитанціями про сплату за товар (а.с. 32-34, 221). За лікування [PERSON] в ТОВ «Стоматологія Медент» [PERSON] оплачені послуги у розмірі 5800 грн. 00 коп. (а.с. 37-38). [PERSON] були придбані лікарські препарати та засоби на загальну суму 2419,73 грн., що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи на а.с. 35-36, 221, 222. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зазначене підтверджується п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 цього Кодексу, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення з нього аліментів у судовому порядку безпідставні, оскільки стягнення аліментів в судовому порядку є безумовним правом того з батьків з яким проживають діти. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дітей для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, повного та всебічного розвитку, враховуючи матеріальний та сімейний стан платника аліментів та одержувача аліментів, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За такого, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

Outcome: approved