Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 15.02.2016 р. між [PERSON] та відповідачем було укладено договір оренди землі, відповідно до якого вона передає, а відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,51 га, кадастровий номер 3222285600:02:007:0005, яка знаходиться на території Мирівської сільської ради Обухівського району Київської області. Строк дії договору оренди - 7 років. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт від 17.11.2017 р.. згідно з яким спадкоємцем її майна, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 3222285600:02:007:0005, яка була передана в оренду відповідачу, є позивач. Отже, після смерті [PERSON] до позивача перейшли права та обов`язки орендодавця за Договором. Проте, відповідач належним чином не виконує обов`язок щодо сплати орендної плати. Так, у 2017-2018 роках відповідач вносив орендну плату значно пізніше обумовленого строку, без урахування індексу інфляції, а починаючи з 2019-2020 роках взагалі не сплачує орендну плату. Тому, просить розірвати договір оренди землі. В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, просили слухати справу у їхню відсутність, позов підтримують. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду повернулася судова повістка з відміткою, що адресат відсутній. Відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця знаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, тобто відповідач повідомлений належним чином про час та місце проведення судового засідання, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України та зі згоди позивача та його представника, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Так в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 15.02.2016 р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого [PERSON] передає, а відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,51 га, кадастровий номер 3222285600:02:007:0005, яка знаходиться на території Мирівської сільської ради Обухівського району Київської області. Строк дії договору оренди - 7 років. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт від 17.11.2017 р. згідно з яким спадкоємцем її майна, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 3222285600:02:007:0005, яка була передана в оренду відповідачу, є позивач. Отже, після смерті [PERSON] до [PERSON] перейшли права та обов`язки орендодавця за Договором. Пунктом 4 Договору закріплено обов`язок орендаря, тобто Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», сплачувати в установленому порядку орендну плату в період з вересня по грудень кожного року з урахуванням індексу інфляції. Отже, чинним земельним законодавством, а також Договором закріплено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату. Проте, Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» належним чином не виконує обов`язок щодо сплати орендної плати. Так, у 2017-2018 роках відповідач вносив орендну плату значно пізніше обумовленого строку, без урахування індексу інфляції, а починаючи з 2019-2020 роках взагалі не сплачує орендну плату. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної тати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Положеннями ст. 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов 'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Зі змісту ст. ст. 1, 13 Закону України «Про оренду землі» можна зробити висновок, що основною метою договору оренди земельної ділянки та правом орендодавця є своєчасне отримання орендної плати в установленому розмірі. У свою чергу, недотримання умов договору у частині сплати орендної плати має наслідком його розірвання. Так, відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Отже, основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті З ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що неналежне виконання зобов`язання, зокрема невиконання чи неналежне виконання обов`язку зі сплати орендної плати є порушенням умов договору оренди землі, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те. чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 березня 2020 року у справі №371/628/18, вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-146цс12, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №527/570/17-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №484/301/18 та від 27 січня 2020 року у справі № 469/908/15-ц. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 6.03.2019 р. у справі № 183/262/17. як невиконання, так і неналежне виконання умов договору є підставою для розірвання такого договору. Тлумачення п. д ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України та ч. 2 ст. 651 ЦК України свідчить, що несплата орендної плати охоплює випадки як невиплати орендної плати в цілому, так і її виплата у розмірі, меншому, ніж визначено договором. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у справі № 912/1385/17, постанова від 27 листопада 2018 року, виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті З ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Проаналізувавши вказані вище норми Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та судову практику з цього питання, можна дійти висновку, що взяте відповідачем за договором оренди землі зобов`язання щодо сплати орендної плати повинно виконуватись належним чином та у строки, визначені Договором. Договір оренди землі може бути розірваний за умови саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором чи неналежної її сплати, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки це позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти у встановлений строк за те, що його земельну ділянку використовує інша особа. Враховуючи те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» належним чином не виконує зобов`язання по сплаті орендної плати, він вважається таким, що порушив зобов`язання, у зв`язку з чим наступають наслідки у вигляді права позивача на розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки. При цьому слід зауважити, що договір оренди не передбачає обов`язку орендодавця кожного разу звертатися до орендаря за отриманням орендної плати. Таким чином, незвернення орендодавця за отриманням орендної плати не свідчить про відсутність систематичної несплати орендної плати (зазначений висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 479/1073/18). Дане встановлено на підставі копій свідоцтва про смерть, свідоцтва про народження, заповіту. А тому, суд вважає за необхідне розірвати договір оренди землі, укладений 15.02.2016 р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», код ЄДРПОУ 30160757 щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,51 га, кадастровий номер 3222285600:02:007:0005, яка знаходиться на території Мирівської сільської ради Обухівського району Київської області. Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 908 грн., що підтверджено відповідною квитанцією. Враховуючи викладене,

Outcome: approved