Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з травня 2013р. по вересень 2013р. в сумі 12 477,10 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 30.09.2013 по 06.09.2017 у розмірі 131 240, 30 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 16.05.2013 його прийняли слюсарем-сантехніком в Відділ інфраструктури виробництва відокремленого структурного підрозділу ТОВ Сіті [PERSON]. 29.09.2013 він звільнився згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням. У позовній заяві навів таблицю, в якій самостійно підрахував різницю зарплат, які він фактично отримував згідно звіту з Пенсійного фонду, із зарплатою, яку мав би отримувати, за період з травня 2013р. по вересень 2013р., з якої випливає, що на момент звільнення підприємство заборгувало йому 12 477, 10 грн. Крім цього, на обхідному листку над його підписом була проставлена кількість днів невикористаних відпусток, яких було 10, проте при розрахунку компенсації виплачено не було. Також звертає увагу, що за вищевказаний період часу він не мав прогулів, не писав заяв про надання відпусток, в т.ч. за власний рахунок, не перебував на лікарняному. Йому не було відомо про наявність наказів про зупинку виробництва або простій, електронна система обліку виходу працівників на роботу була в цей період відключена з явною метою знищення обліку робочого часу працівників. Також зазначає, що суми нарахованої адміністрацією підприємства зарплати, взяті з даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду, свідчать про те, що керівництво ТзОВ Львівські автобусні заводи відправило його у відпустку за власний рахунок без його згоди. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку, просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 131 240, 30 грн. У зв'язку із вищенаведеним, вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить такі задовольнити та щодо заочного розгляду справи не заперечує. Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті [PERSON]», Відокремленого структурного підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті [PERSON]» в судове засідання не зявилися, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності таких, на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданої позивачем заяви, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 16.05.2013 перебував у трудових відносинах з відповідачем ВСП ТзОВ «Сіті [PERSON]», а саме 16.05.2013 його було прийнято на посаду слюсаря-сантехніка в відділ інфраструктури виробництва ВСП ТзОВ "Сіті [PERSON]"; 29.09.2013 - звільнений згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що стверджується даними трудової книжки, заведеної 16.05.2013 на імя позивача. Оскільки відповідачем не видано відповідного бухгалтерського розрахунку зарплати позивача і кількості врахованих робочих днів, позивачем проведено розрахунок різниці фактично отриманої зарплати і зарплати, яку мав би отримати, на підставі наданих Пенсійним Фондом України індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: [NUMBER]). Таким чином, згідно представленого позивачем розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з травня 2013р. по вересень 2013р., з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, становить 12 477, 10 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Даний розрахунок суд приймає як належний та допустимий доказ, оскільки відповідачем жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості по заробітній платі не подано. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, з огляду на те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк, визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень абз. 2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995р. № 100, з нього слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день звернення з даним позовом до суду в сумі 131 240, 30 грн, згідно з розрахунком компенсації середнього заробітку за період затримки розрахунку з ТзОВ Сіті [PERSON], наданим позивачем. Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником в терміни, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 1437,17 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.ст. 116-117 К3пП України, ст.ст. 27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved