Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя. Зазначає, що 26 липня 1988 року був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем. 18 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в місті Києві шлюб було розірвано. З грудня 2008 року по січень 2014 року подружжя проживало разом без державної реєстрації шлюбу. За час сумісного проживання подружжям було придбане нерухоме майно та земельна ділянка. Після уточнення позовних вимог (а.с.101-102) позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя: - виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] вартістю 550000,00 грн. та нежитлові приміщення №№ 1, 5, 6 та 8 на першому поверсі буд. № 8 по вул. Кубанській у м. Львові вартістю 1600000,00 грн.; - виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] вартістю 2150000,00 грн., земельну ділянку площею 0,0636 га, яка знаходиться у садовому товаристві «Тарсівець» на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області вартістю 600000,00 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задоволити у повному обсязі. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до статті 29 КпШС України якщо подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обовязку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), на підставі якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 71 цього ж Кодексу, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За розясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23,24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Судовим розглядом встановлено, що 26 липня 1988 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб(а.с.11). Згідно свідоцтва (а.с.12) шлюб між подружжям був розірваний 18 вересня 2008 року. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.33-34) від 12 червня 2000 року [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,636 га, розміщену у садовому товаристві «Тарсівець» на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області. 04 квітня 2006 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.13-14,16-18). 17 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] придбали нежитлові приміщення № 1,5,6,8, що знаходяться на першому поверсі будинку №8 по вулиці Кубанській у місті Львові (а.с.103-112). Згідно витягу з державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності (а.с.113-116) [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Суд вважає доведеним наявність правових підстав для розділу спільного майна подружжя з урахуванням позиції відповідача про згоду з позовними вимогами та письмовою заявою сторін про узгоджену оцінку майна (а.с.100). Оскільки позивач сплатив судовий збір при подачі позовної заяви і не ставить питання про його стягнення з відповідача, вказане питання судом не вирішується відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу.

Outcome: approved