Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Суворова» про розірвання договору оренди землі, яким просив суд Розірвати договір оренди земельної ділянки № 171 площею 4,8410 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (кадастровий номер [NUMBER]), який укладений 10.10.2006 року між [PERSON] та ТОВ «Суворова» і зареєстрований у ПРВ «ДРФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України по земельних ресурсах» про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 08.02.2008 року за № 040812700408. В судове засідання представники сторін не з'явилися , суд, у відповідності до положень ч.2 ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наданих письмових доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що вати позивача - [PERSON] була власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,8410 га (кадастровий номер [NUMBER]) на території Новодачинської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 31.12.2003 року Павлоградською районною державною адміністрацією. У 2016 році у зв'язку з добровільним об'єднанням громад Новодачинська сільська рада була приєднана до Богданівської сільської ради і з цього часу вважається, що земельна ділянка знаходиться на території Богданівської сільської ради. 10 жовтня 2006 року [PERSON] уклала договір оренди землі № 171 з товариством з обмеженою відповідальністю «Суворова» (далі за текстом - «Відповідач») строком на 10 років. Даний Договір був зареєстрований у ПРВ «ДРФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України по земельних ресурсах» про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 08.02.2008 року за № 040812700408. [INFO] [PERSON] померла. Позивач прийняв спадщину після померлої матері [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23.06.2016 року за № 968 та інформаційною довідкою з ДРРП на нерухоме майно від 30.06.2016 року за № 62427451. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Однак, пунктом 33 вищезазначеного договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. У зв'язку з цим, 10.11.2016 року позивач звернувся до відповідача із листом-повідомленням про виплату заборгованості по орендній плати за 2014, 2015, 2016 роки та розірвання договору оренди землі укладеного 10 жовтня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Суворова» на підставі пункту 33 цього ж договору оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Частиною 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За правилами ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Відповідно до п. 31 договору оренди землі дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду, в тому числі з інших підстав, визначних законом. У зв'язку з тим, що згідно умов договору перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи є підставою для розірвання договору оренди, а Відповідач не бажає розривати договір оренди за взаємною згодою сторін, я вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду. «Положення п. 8 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» не можуть бути примусом для власника земельної ділянки і передбачають право, а не обов'язок на переукладення договору оренди, ураховуючи при цьому положення ст. 6, ч. 3 ст. 203, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 651 ЦК України щодо свободи договору, укладення його при наявності вільного волевиявлення особи; непорушності права власності та здійснення цього права власником відповідно до закону на власний розсуд, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; необхідності згоди обох сторін при укладенні чи зміні договору». Виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, які передбачені ст. 15 Закону України від 6 жовтня 1998 p. № 161-XIV "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-78цс13; від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-94цс13). Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі прийняття спадщини та мають право самостійно господарювати на землі (п. «г» ч. 1 ст. 81, п «б» ч. 1 ст. 90 ЗК України). Окрм цього, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, який регулює відносини щодо оренди землі є Закон України «Про оренду землі», за яким оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст. ст. 30, 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до змісту ст. 32 Закону України «Про оренду землі», яка регулює питання щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно пункту 39 спірного договору оренди земельної ділянки передбачено, що розірвання договору в односторонньому порядку не допускається. Одночасно, у пункті 40 спірного договору оренди землі сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Зазначений пункт Договору ніким з учасників правочину не оспорювався й у встановленому законом порядку не дійсним не визнавався. Таким чином, оскільки сторони спірного договору оренди землі дійшли згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема, п. 40 передбачено можливість розірвання цього договору у разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, при цьому, що цей пункт договору узгоджується із положеннями ЦК України та ст. 32 Закону України «Про оренду землі». Позивач, який набув право власності на орендовану земельну ділянку після смерті орендодавця, як новий власник, має право в односторонньому порядку розірвати договір оренди з підстав, визначених договором. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтями 3, 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. За таких обставин суд вважає зазначений позов обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved