Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та стягнути з неї судові витрати. В обґрунтування даного позову зазначала, що 22 вересня 2010 року її батьком - [PERSON] згідно договору дарування було подаровано позивачу 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд та 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . До того часу як домоволодіння було подаровано, в ньому згідно домової книги було зареєстровано п`ять осіб: [PERSON] , - мати; [PERSON] , - племінник; [PERSON] , - батько; [PERSON] , - брат; [PERSON] , - дружина брата. Починаючи з травня 2016 року відповідачка [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. При цьому суд в своєму рішенні зазначив, що сторони проживають окремо. Позивач змушена сплачувати комунальні послуги, нарахововані на відповідача, добровільно зніматися з місця реєстрації проживання категорично відмовляється, у зв`язку з чим вимушена звертатися до суду. Ухвалою від 26 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 06.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] , який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання. Суд, вислухавши представника позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст.13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст.81 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки від 22.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дубовою Т.В., зареєстрованого 24.09.2010 року в ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", реєстраційний номер 12771749, [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] , (а.с.18, 19). Як вбачається із будинкової книги, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] (а.с. 13-17). Рішеннм Октябрського районного суду м.Полтави від 20 лютого 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Окрім іншого, в рішенні зазначено, що сторони понад вісім місяців проживають окремо (а.с.20). Факт не проживання [PERSON] в будинкупідтвердили в судовому засіданні сусіди [PERSON] та [PERSON] , згідно пояснень яких, їм достовірно відомо, що у будинку [ADDRESS] відповідач не проживає вже декілька років. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені. На підставі викладеного та

Outcome: approved