Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому з врахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену державним виконавцем у поданні № 134/12 до Васильківського міськрайонного суду Київської області, а саме: «протягом 2013-2014 років боржник здійснював дії, які свідчили про злісне ухилення боржника від виконання судового рішення»; « [PERSON] всупереч Постанові ДВС від 05.03.2014 р. не сплачує щомісячно 264,00 грн., які становлять 20% від заробітної плати»; «нерухоме майно (домоволодіння), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя» із зазначенням способу захисту порушеного немайнового права позивача у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (а.с. 215-224). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в січні 2015 року йому стало відомо, що Сперкач Я.О. при виконанні службових обов`язків у своєму поданні № 134/12, яке було направлено на адресу Васильківського міськрайонного суду, [PERSON] , [PERSON] , зазначила вказану вище інформацію, яку він, позивач, і просить суд визнати недостовірною. Васильківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 362/688/15-ц, яким визнано протиправними дії державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби КГТУЮ Київської області Сперкач Я.О. в частині внесення відомостей до подання № 134/12, а саме: що «ФОП [PERSON] всупереч Постанові ДВС від 05.03.2014 року не сплачує щомісячно 20 % від заробітної плати» та «боржник здійснював дії, які свідчили про злісне ухилення боржника від виконання судового рішення». Дане рішення набрало законної сили, а тому обставини, встановлені ним, не доказуються при розгляді даної справи. Інформація щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , яке є ніби-то спільною сумісною власністю подружжя, є також недостовірною, про що свідчить свідоцтво про право власності, договір купівлі-продажу будинку, договір дарування та шлюбний контракт, які свідчать, що вказане майно є особистою власністю [PERSON] . Поширена відповідачем негативна недостовірна інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди його діловій репутації, оскільки була доведена до відома багатьох осіб та могла сформувати думку, що позивач є злісним порушником законів України, нехтує рішенням суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, більш того, особисто вчиняє правопорушення. В результаті вказаних дій державного виконавця позивач останній час знаходиться у стані постійного нервового напруження, стресу, в результаті чого у нього різко знизилася працездатність, що, в свою чергу, негативно впливає на виконання його трудових (посадових) обов`язків, а також стало порушенням функцій сну. Поширена відповідачем інформація не є оціночним судженням, а, отже, підлягає спростуванню, у зв`язку з чим позивач і змушений був звернутися до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Від позивача через канцелярію суду надійшли заяви, в яких позивач просив при розгляді справи та ухваленні рішення врахувати висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 15.04.2020 у справі № 361/1057/18 та дослідити обставини справи, а саме, що інформація, яка міститься в поданні державного виконавця, і яку позивач просить визнати недостовірною, є фактичними твердженнями, містить фактичні дані і можуть бети перевірені на предмет їх достовірності. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, до суду ніяких заяв чи клопотань від нього не надходило. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в поданні державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції в Київській області № 134/12 від 15.01.2015 р. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зазначено: «протягом 2013-2014 років боржник здійснював дії, які свідчили про злісне ухилення боржника від виконання судового рішення»; « [PERSON] всупереч Постанові ДВС від 05.03.2014 р. не сплачує щомісячно 264,00 грн., які становлять 20% від заробітної плати»; «нерухоме майно (домоволодіння), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя» (а.с. 9-14). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області № 362/688/15-ц в цивільній справі за скаргою фізичної особи-підприємця [PERSON] , заінтересована особа: Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ Київської області на дії державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ Київської області Сперкач Я.О., яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09.03.2017 року, визнано протиправними дії державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби КГТУЮ Київської області Сперкач Я.О., в частині внесення відомостей до подання № 134/12, а саме: що «ФОП [PERSON] всупереч Постанові ДВС від 05.03.2014 року не сплачує щомісячно 20% від заробітної плати» та «боржник здійснював дії, які свідчили про злісне ухилення боржника від виконання судового рішення». Суд прийшов до таких висновків, враховуючи наявність в матеріалах виконавчого провадження письмового звернення боржника ФОП [PERSON] до ВДВС з заявою про звернення стягнення за виконавчим листом № 2/844/2012 на заробітну плату шляхом відрахування 20 % заробітку щомісячно та відсутність доказів його злісного ухилення від виконання судового рішення, а також вказані відомості в постанові спростовуються звітами про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Автор», працівником якого є [PERSON] , які містяться в матеріалах виконавчого провадження. (а.с. 198-202). В силу вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Ч. 4, 7 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, оскільки рішенням суду встановлено обставини протиправності внесення державним виконавцем до подання № 134/12, а саме: що «ФОП [PERSON] всупереч Постанові ДВС від 05.03.2014 року не сплачує щомісячно 20% від заробітної плати» та «боржник здійснював дії, які свідчили про злісне ухилення боржника від виконання судового рішення», вказані відомості були спростовані, а тому їх недостовірність не потребує доказування. Що стосується інформації відносно позивача, поширеної у поданні № 134/12 до Васильківського міськрайонного суду Київської області, а саме: «нерухоме майно (домоволодіння), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя», то в зазначеній вище ухвалі Васильківського міськрайонного суду Київської області № 362/688/15-ц зазначено, що державний виконавець, діяв в межах своїх повноважень на підставі документів, що містилися у виконавчому провадженні, а тому його дії не можна визнати протиправними. Разом з тим, як вбачається з договору купівлі-продажу будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 3462, [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 54,4 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 105). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 2681, 31.10.2003 року [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину житлового будинку з відповідним господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 106). Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.06.2006 року, виданого Данилівською сільською радою Васильківського району Київської області (серія [NUMBER] ), зареєстрованого Васильківським бюро технічної інвентаризації 21.07.2006 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] перебуває у приватній власності [PERSON] (а.с. 103). Також згідно шлюбного договору між [PERSON] та [PERSON] від 21.02.2013 р., особистою приватною власністю [PERSON] є житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 54,4 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , що належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.06.2006 (а.с. 77-78). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 297 Цивільного Кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно ч. 1 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. У абзаці 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи, а з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських та інших обов`язків. Статтею 277 ЦК України гарантовано, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до пункту 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, що інформація щодо позивача, а саме: що він злісно ухилявся від виконання судового рішення, не сплачував щомісячно 264,00 грн., які становлять 20% від заробітної плати, та належності нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до спільної сумісної власності подружжя є фактичними твердженнями, а тому є предметом судового захисту. Вказана інформація щодо позивача була поширена, тобто доведена до відома більше ніж одній особі, не відповідає дійсності, а відповідачем не надано доказів її достовірності, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому підлягає визнанню недостовірною. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Таким чином, вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного особистого немайнового пава, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача спростувати вказану інформацію способом наближеним до способу її поширення.

Outcome: approved