Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 13.07.2019р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5015. Того ж дня право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за№ 1871532780000. В даній квартирі залишився зареєстрованим онук колишнього власника квартири, відповідач [PERSON] , [INFO] . Місце проживання відповідача було зареєстровано попереднім власником житла в 2014 році, проте останній в квартиру взагалі не вселявся і, жодного дня в квартирі не проживав та майно не зберігав. Починаючи з січня 2015 року відповідач в квартирі [ADDRESS] жодного разу не з`являвся, квартирою не цікавився, але весь цей період часу залишається бути зареєстрованим в квартирі. Місце проживання чи перебування відповідача весь час починаючи з січня 2015 року невідоме. На сьогоднішній день відповідач своєю реєстрацією місця постійного проживання створює позивачу перешкоди у користуванні житлом. Добровільно з реєстрації місця проживання відповідач не знявся, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просила про їх задоволення, повністю підтримали обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 23 липня 2019, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши думку позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов наступного висновку. З пояснень позивача, представника позивача та матеріалів справи вбачається, 13 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] та зареєстровано в реєстрі за № 5015. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] 13 липня 2019 зареєстрував право власності на вище вказану квартиру, яка була йому подарована [PERSON] на підставі договору дарування квартири. Згідно довідки від 22 квітня 2015 року про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані такі особи: [PERSON] та [PERSON] . Крім того, за відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». [PERSON] станом на 07 серпня т2019 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Про саме таке застосування правових норм у спірних правовідносинах зазначається у правовій позиції Верховного суду України висловленій під час розгляду справи №6-158цс14 у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.11.2014р., аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Отже за відповідачем, як членом сім`ї попереднього власника квартири зберігалося право користування цим житлом до припинення права власності попереднього власника членом сім`ї якого він являвся. Зі зміною власників, відповідач втратив право користування цим житлом, а тому за таких обставин є підстави для визнання відповідача [PERSON] такими, що втратив право користування цим житлом. Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому суд враховує і те, що відповідач, будучи достовірно обізнаними про розгляд даної справи в суді, відзив на позовну заяву та докази на спростування тверджень позивач не надав. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved