Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 09.10.2012 року, вона є одноособовою власницею вищевказаної квартири. У даній квартирі зареєстрованими значаться - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, з 2015 року відповідачі в даній квартирі не проживають. Вона постійно вимушена сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб у квартирі, однак її коштів не вистачає для сплати комунальних послуг в нарахованому обсязі. Відповідачі участі в сплаті комунальних платежів не приймають, добровільно з реєстрації знятись не бажають, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 10.09.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач, у судове засідання не з`явилась, однак її представник надав до суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить розглянути справу за їх відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, однак відповідач [PERSON] надала до суду заяву в якій вказала, що не заперечує проти визнання її та доньки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також просить розглянути справу за їх відсутності. Представник третьої особи, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у судове засідання не з`явилась, але надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. При винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 09.10.2012 року, позивач [PERSON] , [INFO] , є одноособовою власницею квартири [ADDRESS] (а.с.8). Згідно з довідки №36 від 24.06.2019 року в квартирі [ADDRESS] , зареєстрованими значаться - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Актом від 25.06.2019 року, складеним зі слів сусідів, посвідченого начальником дільниці №3 «Житлосервіс-КР», підтверджується факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в вище вказаній квартирі з 2015 року по теперішній час (а.с.18). Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 вказаної Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Також, відповідно до пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членами його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст. 405 ЦК України. Отже, в частині визнання відповідача [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо визнання позовних вимог в частині визнання малолітньої [PERSON] , втратившою право користування житлом, суд зазначає наступне. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 2 Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки Аналіз положень сімейного законодавства свідчить про те, що малолітні діти мають право на проживання там, де проживають їх батьки, цим самим захищається право малолітніх дітей на найкраще забезпечення їх інтересів. Окрім цього, як вбачається зі ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладе, та з урахуваннням вимог ст. 206 ЦПК України, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в належному позивачеві житловому приміщенні не проживають з 2015 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, а саме Магаданську область Росія; перешкод в користуванні квартирою позивачу не чинять, в той час як реєстрація місця проживання відповідачів створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи її майнові права, яка поміж іншим вимушена сплачувати за відповідачів комунальні послуги. Відтак, суд, приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених ним вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст. 6, 8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється за її особистим повідомленням, подання якого є обов`язковим у разі зміни місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання у разі неподання особою відповідної заяви здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення її права користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про визнання відповідачів, такими що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття відповідачів з реєстрації. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд

Outcome: approved