Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.04.2013 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний факт підтверджується тим, що 24.04.2013 року біля приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] позивач передала [PERSON] грошові кошти в якості повної оплати за придбання квартири, даний факт підтверджується розпискою [PERSON], яка написана ним власноручно. Вважаючи договір укладеним, позивач не переживала за формальності і, як її запевнив продавець, вона могла отримати свій примірник угоди в будь-який час. Відповідно, тільки зараз [PERSON] дізналась про те, що придбана нею квартира оформлена не на неї, а на її знайому - громадянку Російської Федерації [PERSON], якій позивач дозволила тимчасово проживати у придбаній нею квартирі. Цю інформацію [PERSON] дізналась від самої відповідачки, яка пред'явила їй копію договору купівлі-продажу від 24.04.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованим в реєстрі за №219 та копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2013 р. Враховуючи той факт, що саме [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в якості оплати за квартиру, сплативши ту суму, що вказана в договорі купівлі-продажу від 24.04.2013 р., вважає, що такий договір є недійсним в частині зазначення особи покупця. А тому змушена звернутись із вищезазначеним позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири в частині зазначення особи покупця, визнання [PERSON] дійсним покупцем квартири та визнання її права власності на неї. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, та просив суд його задовольнити. При цьому пояснив, що позивач купляла квартиру з тим, щоб там в подальшому жили її син та відповідач. Однак у відповідача не склались відносини з сином позивача, який надалі проживає в спірній квартирі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явилась з невідомих суду причин, про день час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечив проти його задоволення, пояснив, що дійсно він продавав квартиру [PERSON], яка особисто передавала йому кошти. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу від 24.04.2013 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 492143,00 грн. (а.с. 6-9). Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2013 року за [PERSON] зареєстрована на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-11). Проте у розписці, складеній 24.04.2013 року, зазначено, що [PERSON] отримав кошти за продаж квартири від [PERSON] у сумі 10000,00 дол. США, за квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Також у іншій розписці від 24.04.2013 р. йдеться про те, що [PERSON] отримав кошти за продаж квартири від [PERSON] у сумі 50000,00 дол. США, за квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до договору відступлення права вимоги від 1 березня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] до цесінарія переходять права цедента у зобов'язанні, попередньому договорі щодо укладення договору купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], на умовах і в порядку, визначених попереднім договором на момент переходу цих прав. Також згідно договору відступлення права вимоги від 1 березня 2014 року до цесіонарія переходять права цедента у зобов'язанні договорі процентної позики щодо повернення позики в сумі 216000 гривень строком до 30 червня 2013 року, на умовах і в порядку, визначених попереднім договором на момент переходу цих прав. Як встановлено судом в ході судового розгляду справи у дані квартирі на даний час проживає син позивача [PERSON], для якого зазначена квартири і була придбана. Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» від 14.10.2014 року № 5124 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з травня 2013 року. Крім того, представником позивача надано оригінали розрахункової книжки по оплаті за комунальні послуги, електроенергію, газ, опалення та гаряче водопостачання. Так, згідно Договору на централізовану охорону майна в житлових приміщеннях громадян підрозділом ДСО при МВС України від 10.12.2013 р. [PERSON] уклав угоду із УДСО при УМВС України у Вінницькій області на охорону майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], зазначена також, як адреса його проживання. Як вбачається з посвідки на тимчасове проживання в Україні серія [NUMBER] [PERSON], [INFO], громадянка Російської Федерації, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на запрошення [PERSON] Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 665 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочинну є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочинну має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. У п. 10 Постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до статті 6, статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, заявляти вимогу про визнання права власності на нерухоме майно. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню, оскільки зібраними по справі доказами встановлено, що договір, який було укладено між сторонами є недійсним в частині зазначення особи покупця, оскільки позивачем було доведено, що саме вона купувала вказану квартиру, а тому являється її власником. Суд розглянув справу на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси сторін. На підставі викладеного та

Outcome: approved