Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення, вселення до житлового приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS]. Інші частини квартири належать її доньці [PERSON] 2/8 частини квартири, [PERSON] 1/8 частини квартири та відповідачу [PERSON], який є її колишнім чоловіком, належала інша 1/4 частина вказаної квартири. 03.02.2017 року приватним нотаріусом видано свідоцтво, яким на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу по сплаті аліментів, затвердженого Дарницьким РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 03.02.2017 року, посвідчено передачу позивачу [PERSON] 1/4 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, яка належала відповідачу [PERSON] Таким чином, відповідач втратив право власності на свою 1/4 частину квартири. В даній квартирі фактично проживає відповідач, добровільно зніматись з реєстрації відмовляється. Потрапити до квартири, користуватись власними речами позивач та її донька позбавлені можливості. У зв'язку з чим, змушена була звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався, причини неявки суду не повідомив (а.с.22-23,32-33). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином (а.с. 20,31). Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України, оскільки позивач та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідно до свідоцтва Відділу РАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві від 01.04.2010 - шлюб розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.34). Від шлюбу народилась донька [PERSON] [INFO], згідно свідоцтва про зміну імені від 06.05.2017 року змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.35). 17 серпня 2011 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], відповідно до наданого свідоцтва про шлюб, після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 36). Позивачу на праві спільної сумісної власності належало 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2010 року за №4-848, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори та свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.2017 року за № 125 посвідченого приватним нотаріусом Сафоновим С.Л. КМНО (а.с. 5-7). Відповідачу [PERSON] належала 1/4 частина вищезазначеної квартири на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №3-339 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 12.05.2000 року за реєстровим №3074 в книзі д.995-246 (а.с. 9). 03 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сафоновим С.Л. КМНО відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві 03.02.2017 року посвідчено, що [PERSON] належить на підставі власності майно, що складається з 1/4 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею -53,80 кв.м., яка складається з двох кімнат, житловою площею - 29,90 кв. м., вартістю 145 023,90 грн., оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач [PERSON] виявила бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №3-339 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 12.05.2000 року за реєстровим №3074 в книзі д.995-246 (а.с.8). Таким чином, позивачу перейшло право власності на 1/4 частину квартири, яка належала відповідачу, та її частка у квартирі збільшилась та на сьогоднішній день становить 5/8 частин спірної квартири. З відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 16.06.2017 року вбачається, що згідно інформації, яка міститься в реєстрі територіальної громади м. Києва наразі у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] (а.с.24). В позовній заяві позивач зазначила, що іншими співвласниками квартири є її донька [PERSON], якій належить 2/8 частини квартири та [PERSON], якій належить 1/8 частини квартири. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України та вимог ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням неявки в судове засідання відповідача та третьої особи, суд постановляє заочне рішення на підставі пояснень позивача та наданих доказів по справі. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. В судовому засіданні в поясненнях позивач зазначила, що вселитись та користуватися квартирою вона не може, оскільки фактично в квартирі проживає один відповідач, чим створює перешкоди у доступі квартири, грубо порушуючи її право на проживання у квартирі разом з донькою. За вимогами ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом, тобто, виселення є можливим лише з передбачених законом підстав. Статею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч.1 ст. 116 ЖК України). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] має право вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а відповідач в свою чергу після передачі 1/4 квартири стягувачу (позивачу) в рахунок погашення боргу втратив будь-яке право на вказану квартиру, при цьому проживаючи в ній він перешкоджає позивачці вселенню, тому відповідач підлягають виселенню з даної квартири без надання іншого житла, а позивачку необхідно вселити до вказаної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved