Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. У своїй заяві зазначила, що згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07.06.2011 року у справі № 2-21/11/1628 стягуються з відповідача [PERSON], [INFO], уродженця села Лівобережна Сокілка Кобеляцького району Полтавської області, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], тимчасово не працюючого, аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 400 /чотириста/ гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 15.10.2009 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь її матері [PERSON]. Як вказує позивач на даний час, збільшилися витрати на доньку і мінімальний розмір аліментів встановлений законодавцем в зв»язку з чим вона і звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подав, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді цієї справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07.06.2011 року у справі № 2-21/11/1628 з стягуються з відповідача [PERSON], [INFO], уродженця села Лівобережна Сокілка Кобеляцького району Полтавської області, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], тимчасово не працюючого, аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 400 /чотириста/ гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 15.10.2009 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь її матері [PERSON]. Стаття 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.121 СК України права та обовязки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 141 СК України передбачає, що мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. А отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України та ч.1 ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 СК України передбачає, що способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Суд при розгляді вимог позивача про збільшення розміру аліментів враховує те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився визначений положеннями Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів, отже попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, а тому з вказаних підстав аліменти підлягають збільшенню. Суд вважає, що матеріальне становище платника аліментів, з урахуванням сплати аліментів відповідачу дозволяє йому сплачувати аліменти на користь відповідача в збільшеному розмірі. Враховуючи вищевикладене суд вважає за доцільне збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягуваних з відповідача на користь позивача згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07.06.2011 року у справі № 2-21/11/1628, встановивши їху твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Відповідно дост. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved