Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства і прокуратури, посилаючись на те, що слідчим відділом Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області відносно нього порушено кримінальну справу за фактом збуту особливо небезпечного наркотичного засобу - канабіс, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України. Органом досудового розслідування позивач обвинувачувався у тому, що 02.03.2011 року близько 19-00 год., на перехресті вул. Чернишевського та Леніна в м. Сміла Черкаської області він незаконно збув за 60 грн. подрібнену речовину рослинного походження зеленого кольору [PERSON] (на підставі добровільної згоди, залучений для проведення оперативної закупки). Згідно з висновком експерта від 23.03.2011 № 2/642 речовина рослинного походження є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс, маса висушеного наркотичного засобу становить 2,30 грам. У подальшому, 02.03.2011, близько 20 годин 00 хвилин, позивач продовжував зберігати при собі з метою збуту подрібнену речовину рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта від 14.03.2011 № 2/643 є також особливо небезпечним наркотичним засобом - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 3,09 грам. 05.03.2011 року позивача затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України. Постановою Смілянського міськрайонного суду 07.03.2011 року у задоволенні подання слідчого про обрання запобіжного заходу - тримання під вартою відносно позивача відмовлено. 16.03.2011 року позивач покинув територію України та поїхав жити до матері в Італію. Про те, що йому не можна було покидати країну, позивачу жодним чином не було відомо, крім того, його переїзд було заплановано значно раніше і він чекав на візу, яку отримав напередодні подій. 17.03.2011 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області було надано дозвіл на затримання позивача. 09.04.2011 року він був оголошений в розшук, а вже 22.08.2011 року - у міжнародний розшук. 20.11.2012 року позивач був заарештований в Італії у цілях екстрадиції і 2 доби утримувався у Слідчому ізоляторі м. Болонья. 22.11.2012 року у Відділі екстрадиції Апеляційного Суду відбулося слухання питання про екстрадицію. Відповідно до постанови суду було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на зобов'язання з'являтися до Квестури м. Болоньї. В цей період в Італії регулярно відбувались судові засідання, на яких вирішувалося питання про екстрадицію позивача. 22.12.2014 року позивач був екстрадований із Республіки Італія в аеропорт Бориспіль, а потім до м. Сміла. 23.12.2014 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області було постановлено ухвалу про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20.01.2015 року ухвалу слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23.12.2014 року було скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання. Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2016 року, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22.12.2017 року позивача виправдано через недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 307 КК України вчинено обвинуваченим. Таким чином, позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, через що він втратив сім років свого нормального життя. Так, весь цей час, позивач жив в страху, в почутті образи і душевного болю. Він дуже хвилювався за свою долю. Крім того, притягнення його до кримінальної відповідальності і неможливість проживати разом з родиною в Італії залишила його без спілкування з рідними, позбавила шансу будувати власне життя, робити кар'єру. Позивач протягом даного часу змушений був терпіти обмеження прав та свобод людини та громадянина, що суттєво відзначилося на його психологічному стані. Таким чином, змінився його звичний життєвий уклад, а в результаті весь цей час він перебував у стані психологічного напруження і стресу. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в сумі 7 000 000 грн., яку просить стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України. У відзиві на позов відповідач прокуратура Черкаської області позов визнали частково, посилаючись на те, що тривалість розслідування даного провадження зумовлена незаконними діями позивача, оскільки останній без повідомлення органів досудового розслідування залишив територію держави України та поїхав до Республіки Італія, тобто така тривалість досудового розслідування зумовлена саме умисними діями [PERSON] Також посилаються на недоведеність розміру заявленого позивачем шкоди, оскільки фактично кримінальне переслідування тривало 3 роки 1 місяць 5 днів, без урахування часу перебування [PERSON] у розшуку. Згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1762 грн. Таким чином, з розрахунку 1762 х 37 міс. 5 дн. розмір спричиненої позивачу моральної шкоди дорівнює 65 487,66 грн. Відповідач Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву заперечували проти позовних вимог, мотивуючи свої заперечення тим, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів. Також посилаються на недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного доказу в підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків. Крім того, позивачем не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Вказують на необґрунтоване завищення позивачем розміру моральної шкоди. Посилаючись на п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Оскільки право позивача на відшкодування шкоди є наслідком незаконності у діях органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, про що зазначається в частині 1 статті 2 Закону та тому й відшкодування шкоди повинно відбуватися в розмірах і порядку, передбачених Законом, а саме 57 600 грн. ( 1600 грн. x 36м.). Відповідач Головне управління Національної поліції в Черкаській області заперечували проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свої заперечення тим, що ГУ НП в Черкаській області не являється правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області. Головне управління Національної поліції в Черкаській області новостворений державний орган, який діє з 07 листопада 2015 року. З огляду на те, що кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 Кк України стосовно [PERSON] порушено 05.03.2011 року Смілянським МВ УМВС України в Черкаській області, то Головне управління Національної поліції в Черкаській області ніяким чином не могло вчиняти дій щодо позивача та відповідати за його дії структурного підрозділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити позов. Представник Головного управління національної поліції в Черкаській області Корнієнко О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Просила відмовити у позові з врахуванням поданого відзиву. Представник Державної казначейської служби України Ярош С.В. в судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у позові. Представник прокуратури Черкаської області - прокурор Олійник І.А. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Вважала, що мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування [PERSON] під слідством та судом у розмірі 65 487,66 грн. (1762,00 грн. x 37 міс. 5 дн.) відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Судом встановлено, що 05.03.2011 року слідчим відділом Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за фактом збуту особливо небезпечного наркотичного засобу - канабіс, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України. 07.03.2011 року постановою Смілянського міськрайонного суду у Черкаській області у задоволенні подання слідчого про обрання запобіжного заходу - тримання під вартою відносно [PERSON] відмовлено. 11.03.2011 року постановою слідчого СВ Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області Добрянського М.В. дії [PERSON] перекваліфіковано з ч.1 ст. 307 КК України на ч.2 ст. 307 КК України. 09.04.2011 року постановою слідчого [PERSON]. притягнуто в якості обвинуваченого та в той же день оголошено в розшук. 31.01.2013 року постановою слідчого СВ Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області Добрянського М.В. досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12012250230000072 зупинено до вирішення питання про екстрадицію [PERSON] з Республіки Італія. 22.12.2014 року [PERSON] було затримано в аеропорту «Бориспіль» в порядку ст. 208 КПК України. 23.12.2014 року [PERSON] оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. 17.02.2015 року справу направлено до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Відповідно до вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року [PERSON] був визнаний невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 307 КК України та виправданий у зв'язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 307 КК України, в якому він обвинувачуються. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22.12.2017 року апеляційну скаргу прокурора Смілянської місцевої прокуратури Красіна В.О. на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2016 року стосовно [PERSON] залишено без змін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На недопустимості порушення вимог цієї статті багато разів наголошувалось ЄСПЛ, в тому числі, в рішеннях справах: Сіреджук проти України (Siredzhuk v. Ukraine рішення у справі від 21 січня 2016 року, заява No 16901/03), Кривошей проти України (Krivoshey v. Ukraine, рішення у И від 23 червня 2016 року, заява No 7433/05). Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду. Пунктом 1 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема постановлення судом виправдувального вироку. Відповідно до п. 5 ст.3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема, моральна шкода. Згідно з пунктами 5 та 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд критично оцінює посилання відповідачів на застосування до спірних правовідносин пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин відсутні. При вирішенні даного спору, суд застосовує ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», згідно якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Судом установлено, що фактично незаконне перебування позивача під слідством було у період з березня 2011 року до 22 грудня 2018 року, тобто до часу постановлення ухвали апеляційного суду Черкаської області, якою залишено без змін виправдувальний вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, тобто набрання вироком законної сили. За час незаконного перебування під слідством та судом, [PERSON] зазнав моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу. Притягнення позивача до кримінальної відповідальності залишила його без спілкування з рідними, позбавила шансу будувати власне життя, робити кар'єру. Позивач протягом даного часу змушений був терпіти обмеження прав та свобод людини та громадянина, що суттєво відзначилося на його психологічному стані. Таким чином, змінився його звичний життєвий уклад, а в результаті весь цей час він перебував у стані психологічного напруження і стресі. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3723 грн. Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 312 732 грн. (84 місяці - час незаконного перебування під слідством [PERSON] х 3723 грн.). Суд зазначає, що вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку і будь-якій особі, внаслідок незаконного притягнення її як обвинуваченої. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках тощо. Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Постанова Пленуму Верховного Суду України у п.10-1 зазначає, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. Згідно п.35 Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів). Пунктами 5 та 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь позивача з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України. На підставі ст.ст.81,82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що за кожен місяць перебування під слідством чи судом для вирахування суми моральної шкоди необхідно виходити з розміру не менше одного мінімального розміру з заробітної плати за кожен місяць такого перебування (ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду») встановлено лише мінімальний розмір відшкодування такої шкоди. Максимальний розмір відшкодування указаної шкоди законом не встановлений, однак повинен визначатися компетентним органом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань з урахуванням при цьому вимог розумності та справедливості. З урахування обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість його моральних страждань внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, протягом семи років, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 312 732, 00 грн., який є співмірним із мінімальним розміром заробітної плати, встановленим на момент відшкодування (3723 грн.). Суд вважає безпідставними заперечення представників Головного Управління Національної поліції в Черкаській області та Державної казначейської служби України про те, що позивач не надав доказів заподіяння моральної шкоди, оскільки такий факт повністю підтверджується матеріалами справи. Крім того, факт заподіяння моральної шкоди позивачу визнаний і прокурором.

Outcome: approved