Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача в якому зазначила, що 22 листопада 2008 року вона уклала шлюб з [PERSON], який зареєстрований в Дніпрорудненській міській раді Запорізької області, актовий запис №182 про що видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. Під час спільного проживання, ведення спільного - господарства за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Згідно до договору купівлі-продажу від 19.07.2013 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №2003. Покупцем квартири з виступив [PERSON], згідно п. 16 Договору - правочин було здійснено за її згодою. Купівлю квартири здійснено за ціною 82617,00 грн. Після придбання спірної квартири вона разом із сином - [PERSON], 2010 народження була зареєстрована в ній, де постійно мешкють по теперішній Реєстрацію місця проживання [PERSON] після придбання квартири не змінив, але до грудня 2013 року фактично мешкав разом з ними, проте починаючи з грудня 2013 року шлюбні відносини між ними фактично припинено, у зв'язку із чим до Комунарського районного суду м. Запоріжжя було подано позов про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги. В судовому відповідач не заперечував проти задоволення позову Дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини. 22 листопада 2008 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який зареєстрований в Дніпрорудненській міській раді Запорізької області, актовий запис №182 про що видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. Під час спільного проживання, ведення спільного господарства за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Згідно до договору купівлі-продажу від 19.07.2013 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №2003. Покупцем квартири з виступив [PERSON], згідно п. 16 Договору - правочин було здійснено за її згодою. Купівлю квартири здійснено за ціною 82617,00 грн. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині, чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 371 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити з огляду на їх обґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: approved