Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження. Свій позов мотивують тим, що позивач [PERSON] являвся стороною у виконавчому провадженні, а саме боржником. Так, у відділі державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції знаходилося на примусовому виконанні виконавче провадження про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON],10.08.2012 року у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 16 жовтня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області [PERSON] на підставі Постанови відділу ДВС Канівського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 36028080, виданої 14 жовтня 2013 року було накладено арешт на його нерухоме майно. Арешт на все майно було накладено у зв'язку з виниклою заборгованістю зі сплати аліментів. Заборгованість по аліментам була погашена ще у 2014 році. У листопаді 2015 року після перерахунку суми аліментів державним виконавцем було виявлено несплачену [PERSON] заборгованість по аліментам, яка утворилась під час перебування на обліку у центрі зайнятості. Відразу заборгованість по сплаті аліментів була погашена в повному обсязі, про що свідчать довідки ВДВС Канівського міськрайонного управління юстиції різних періодів. В даний час стягувач відмовилась від примусового виконання рішення суду, а тому державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Але державним виконавцем ВДВС Канівського міськрайонного управління юстиції не скасовано постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, а тому накладений арешт перешкоджає позивачу законно володіти своїм майном. Просить суд звільнити усе майно з-під арешту, який накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Канівського міськрайонного управління юстиції від 14.10.2013 р. на майно [PERSON], а саме : будинок №19 по вул. Котова, в м.Каневі Черкаської області та скасувати заборону на його відчуження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю посилаючись на обставини викладені у позові, та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Повідомлення про причину неявки в засідання відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи приходить до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно постанови відділу ДВС Канівського МРУЮ серія та номер:36028080 від 14.10.2013 р. накладено на арешт на усе майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження за виконавчим листом №2308/2710/2012 р. (а.с.6) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №113884976 від 30.09.2015 р. власником будинку №19 по вул. Котова, в м.Каневі Черкаської є [PERSON] та постановою відділу ДВС Канівського МРУЮ, серія та номер :36028080 від 14.10.2013 р. накладено на арешт на майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження, а саме: будинок №19 по вул. Котова, в м.Каневі Черкаської області (а.с.9- 10) Згідно довідки відділу ДВС Канівського МРУЮ №428 від 18.11.2015 р. заборгованість по аліментах, які стягуються з [PERSON] за виконавчим листом №2308/2710/2012 р. станом на 18.11.2015 р. відсутня (а.с.7) Згідно постанови відділу ДВС Канівського МРЮ в Черкаській області від 24.03.2016 р. виконавчий документ №2308/2710/2012 р. повернуто позивачу [PERSON] за заявою стягувача (а.с.6). Частиною 1 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а відповідно до ч. 2 цієї статті арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на момент виникнення спірних відносин було передбачено, що у разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання. Аналогічні положення щодо обов'язку державного виконавця зняти арешт з майна у випадку виконання рішення суду до реалізації цього майна містить закон України «Про виконавче провадження» в нині діючій редакції. Вказаний арешт квартири порушує конституційні права позивача. Зазначена норма кореспондується із законодавчими приписами ст.16 Цивільного кодексу України щодо захисту цивільних прав, зокрема, шляхом визнання права та припинення дії, які його порушують. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на будинок, розташований за адресою: м. Канів вул. Котова, 19, позивачем набуто правомірно. Позивач має правоустановчий документ, що підтверджує його право власності на арештовану квартиру. Державний виконавець, який накладав арешт на квартиру, діяв в звязку з виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів з іншої особи, а не позивача. Частина перша статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» чітко закріплює, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Право державного виконавця за заявою стягувача накласти арешт на майно (крім коштів боржника з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення при відкритті виконавчого провадження передбачено частиною шостою статті 24 Закону України « Про виконавче провадження». Судом встановлено, що у позивача відсутній станом на 18.11.2015р. борг по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою відділу ДВС Канівського МУЮ. Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] не має змоги реалізувати в повному обсязі своє право власності, а тому суд вважає, що вимоги позивача про зняття арешту з усього майна та заборони на його відчуження є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved