Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суд з позовом про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.06.2020 відкрито провадження по справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 28.05.2020 отримав від представника ПАТ «Альфа Банк» інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого, ПАТ «Альфа-Банк» звернулись до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк». Позивач вважає, що перехід права власності на належну йому квартиру відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), рішення про державну реєстрацію прав та записи, які внесені на підставі таких рішень підлягають скасуванню. Зазначене призвело до порушення прав позивача. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича державну реєстрацію прав та х обтяжень від 29.01.2020, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк»; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що здійснена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем. 16.06.2021 до суду надійшов відзив від Акціонерного товариства «Альфа-Банк» представника - адвоката Усікової Лесі Олександрівни, відповідно до якого зазначено, що ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ПАТ «Альфа-Банк» своє право вимоги за кредитним договором, договорами іпотеки та всі права за договорами поруки відповідно до умов Договору купівлі-продажу прав вимоги. Банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повній мірі, тоді як позичальник допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором і станом на 20.08.2019 за нею облікується заборгованість у розмірі 48131,39 доларів США. З метою погашення цієї заборгованості за кредитним договором АТ «Альфа-Банк» 23.08.2019 направляє [PERSON] письмове повідомлення про усунення порушень за кредитним договором, в якому також було зазначено, що у випадку невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, передбаченим ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що [PERSON] в тридцяти денний строк не усунула порушення за кредитним договором, АТ «Альфа-Банк», в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», звернувся до приватного нотаріуса, який був наділений правом здійснювати реєстрацію речових прав на майно без вчинення нотаріальної дії, із заявою та пакетом документів щодо реєстрації права власності на спірну квартиру. В порядку, встановленому ч. 1 ст. 18 Закону №1952 приватний нотаріус Михайленко С.А. прийняв рішення про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 50987428 від 05.02.2020 право власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним представник відповідача - адвокат Усікова Л.О. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача Білан В.І. в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просить суд задовольнити. Представники відповідача - адвокати АТ «Альфа-Банк» Святецький В.І., Усікова Л.О. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити, посилаючись на докази та обставини, які викладені в відзиві. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника АТ «Альфа-Банк», просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович в судові засідання не з`явився, про день, місце та час судових засідань повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву і будь-яких заяв або клопотань не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23.10.2006 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2706/1006/71-455, відповідно до якого Банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 76000 доларів США, на строк з 23.10.2006 по 23.10.2026 включно та на умовах передбачених у цьому договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Пунктом 1.2. кредитного договору № 2706/1006/71-455 визначено, що кредит надається Банком або у безготівкові формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів у національній валюті України на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п. 1.4. Пунктом 1.4. кредитного договору № 2706/1006/71-455 визначено, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з метою придбання квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 23.10.2006 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстровано в реєстрі за № з-1745. Відповідно до пункту 2 договору на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекоднржателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Пунктом 12.3 іпотечного договору передбачено, що згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2 цього пункту договору. Згідно із п. 12.3.1 іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, визначено «шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 16.05.2012 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006, відповідно до якого внесли зміни та доповнення до тексту кредитного договору № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006. 16.05.2012 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006, відповідно до якого внесли зміни та доповнення до тексту кредитного договору № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006. 16.05.2012 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006, відповідно до якого внесли зміни та доповнення до тексту кредитного договору № 2706/1006/71-455 від 23.10.2006. 16.05.2012 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір № 1, відповідно до якого внесли зміни та доповнення до тексту іпотечного договору від 23.10.2006. Також, судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що ПАТ «Сведбанк», як правонаступник прав та обов`язків АКБ «ТАС-Комерцбанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги за кредитними договорами, іпотечними договорами та договорами поруки відповідно до умов Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, а ПАТ «Дельта Банк» в свою чергу відступив на користь АТ «Альфа-Банк» своє право вимоги за кредитним договором, договорами іпотеки та всі права за договорами поруки відповідно до умов Договору купівлі-продажу прав вимоги. Державним реєстратором - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем на підставі договору іпотеки від 23.10.2006, зареєстроване право власності на квартиру, що належала позивачу, за Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач вважає такий перехід права власності на належну йому квартиру незаконним, що призвело до порушення його прав та є підставою звернення з даним позовом до суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду. Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі № 826/9658/15 (адміністративне провадження №К/9901/3238/18). Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Частиною першою статті 35 Закону «України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Як убачається із Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, або умов цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконанні, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: - за рішенням суду; - у безпірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - укладанням шляхом здійснення застереження вимог іпотеко держателя; - від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримання кошти на задоволення своїх вимог, - дає іпотекоавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати вручення іпотекодавцю повідомлення про намір іпотеко держателя укласти договір купівлі-продажу майна або отримання іпотекодавцем такого повідомлення направленого рекомендованим листом. Отже договором Іпотеки не передбачена можливість набуття саме Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Разом з цим, частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Відповідно до правової позиції, викладеної у висновку Великої Палати Верхового Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, підставою державної реєстрації нерухомого майна (квартири [ADDRESS] ) є іпотечний договір; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50987428 (було прийнято) 05.02.2020, а дата державної реєстрації права власності 29.01.2020, тобто право власності зареєстровано без відповідного рішення. Установлено, що 23.08.2019 на адресу [PERSON] ПАТ «Альфа-Банк» направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, відповідно до якого зазначили, що відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 23.10.2006, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», має право вимоги заборгованості по кредитному договору від 23.10.2006, згідно якого, являється іпотекодержателем нерухомого майна, а отже вимагає сплати заборгованість в розмірі 48131,39 доларів США, в разі не виконання зобов`язання АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченим ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем [PERSON] письмових вимог від 23.08.2020 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Представником відповідача надано суду висновок про вартість майна, дата оцінки 06.11.2019, визначена ринкова вартість об`єкту оцінки квартири [ADDRESS] становить 828349,00грн, що перевищує вартість майна зазначену в Іпотечному договорі, яка становить 491546,80грн. Жодного повідомлення [PERSON] про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, в матеріалах справи відсутні. Отже судом установлено, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом № 898-IV, так і Порядком № 1127 щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення тридцятиденного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, а тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» проведена всупереч норм чинного законодавства. Відповідачами порушені вимоги договору та норми чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності. Перереєстрація права власності за іпотекодержателем на підставі статті 37 Закону України "Про іпотеку" за відсутності врученого іпотечного повідомлення є протиправною. Отже для того, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності іпотекодержатель повинен направити позичальнику та іпотекодавцю вимогу про порушення вимог кредитного договору та договору іпотеки. Самому реєстратору кредитор подає докази спливу тридцятиденного строку вручення такої вимоги. Якщо у іпотекодержателя відсутні докази отримання повідомлень та спливу зазначеного строку, то реєстратор не має права здійснити реєстрацію права власності за кредитором. До таких правових висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: № 638/20000/16-ц від 24.04.2019 року; №521/18393/16ц від 24.04.2019 року; № 306/2053/16-ц від 20.03.2019 року; № 306/1224/16-ц від 23.01.2019 року. Згідно із ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на наведене, суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права власності на спірну квартиру та вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про застосування таких способів захисту порушеного права як скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, судовий збір в розмірі 840,80грн покладається на відповідачів, а саме з кожного по 420,40грн.

Outcome: approved