Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 22.06.2007 року між позивачем та громадянином [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав [PERSON] кредит в національній валюті України на загальну суму 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, а [INFO] помер, і станом на день його смерті заборгованість по кредитному договору становить 12368 гривень 65 копійок, з них: заборгованість за тілом кредита - 10368 гривень 28 копійок, заборгованість за відсотками - 2000 гривень 37 копійок, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом до відповідача, яка являється спадкоємицею померлого [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором та сплаченого судового збору. 24.03.2021 року позивач подав заяву про зменьшення розміру позовних вимог в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору в сумі 12198 гривень 97 копійок, з них: заборгованість за тілом кредита в сумі 10368 гривень 28 копійок та заборгованість за відсотками в сумі 1830 гривень 69 копійок і понесенні судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні з позовом не погодився, подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову . Суд, заслухавши доводи редставника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 22.06.2007 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та громадянином [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав [PERSON] кредит в національній валюті України на загальну суму 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, а [INFO] помер, і станом на день його смерті заборгованість по кредитному договору становить 12198 гривень 97 копійок. Боржник [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданного виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області 27.03.2015 року серії [NUMBER] . Відповідач по справі [PERSON] являється спадкоємицею померлого [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.02.2019 року та від 10.10.2019 року, виданного державним нотаріусом Петрівської районнї державної нотаріальної контори Кіровоградської області. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач. З правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 07 серпня 2019 року по справі № 182/1806/17, провадження № 61-11021св19, вбачається, що умови договорів приєднання розробляються банком, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, згідно ч.1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів». Конституційний Суд України у Рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (Справа № 342/180/17, Провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших виплат, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, нарахування процентів за користування кредитом є безпідставним. Відповідно до викладеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів», а саме: про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такий висновок на думку суду відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності. Крім цього, крім спадкоємця позичальника [PERSON] - [PERSON] , є також [PERSON] та [PERSON] . Звернення позивача до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову, якщо позивач у відповідності до ст. 51 ЦПК України не подасть клопотання про залучення у справі співвідповідачів. Позивач клопотання про залучення у справі співвідповідачів не подавав, а подав уточнену позовну заяву, що не передбачено вимогами ЦПК України, в зв`язку з чим суд залишив без розгляду вказану заяву позивача. Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині. Оскільки [PERSON] успадкувала лише одну третину спадщини, вона не має зобов`язання відшкодовувати борги спадкодавця в повному обсязі, як просить суд позивач, а отже позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Також, відповідно до ч. 2 ст. 1281 у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, строк вимоги за договором без номера від 22.06.2007 року укладеного з [PERSON] , не містить строку повернення кредиту (користування ним). В розрахунку заборгованості наданого позивачем зазначено, що з 16.04.2015 року позивач припинив нараховувати позичальнику проценти на суму заборгованості по кредиту, що підтверджує його обізнаність з фактом смерті позичальника [PERSON] . Обізнаність позивача з фактом відкриття спадщини (смертю позичальника) також підтверджується тією обставиною, що позивач додає до позову копію свідоцтва про смерть позичальника серія [NUMBER] виданого в день смерті [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому до позову не додає жодних доказів його отримання. Тобто, є підстави вважати, що позивач був обізнаний про відкриття спадщини до 16.04.2015 року, а отже мав пред`явити вимогу спадкоємцям не пізніше 16.10.2015 року. Крім зазначеного, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі підтверджується та обставина, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , номер у спадковому реєстрі 57901496 заведена 08.09.2015 року. А отже позивач об`єктивно міг дізнатися про відкриття спадщини, оскільки протягом більше як три роки з 11.05.2015 року по кредитному рахунку позичальником не проводилось жодної операції. А враховуючи, що останнім днем дії кредитного договору, що відповідає строку дії останньої виданої позичальнику кредитної картки, є 31.05.2015 року, оскільки строк дії картки, оригінал якої є у відповідача, зазначено «05/15», позивач міг звернутися до суду для захисту своїх порушених прав не пізніше 31.05.2018 року, а в іншому випадку він пропустив строк позовної давності. Однак, позивач звернувся до Петрівської районної державної нотаріальної контори тільки 19.12.2018 року, а фактично направив її лише 07.02.2019 року, що підтверджується реєстром поштових відправлень доданим до позову, чим пропустив встановлений законом строк для пред`явлення вимоги. Відповідно до ч. 3 ст. 1281 ЦК україни, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (набрала чинності 04.02.2019 року), якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч.4 ст. 1281 ЦК України, кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Як вбачається зі штампу АТ КБ «Приватбанк» департамент «Вхідна кореспонденція» 12.03.2019 року, зазначеної на листі Петрівської державної нотаріальної контори від 16.02.2019 року № 62/02-14, позивач отримав від Петрівської державної нотаріальної контори інформацію про те, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку на ім`я [PERSON] . В той же час, отримавши 12.03.2019 року повідомлення про прийняття спадщини [PERSON] , тільки 30.09.2019 року через більше як шість місяців з дня отримання інформації про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач, можна зазначити тільки умовно, направив відповідачу вимогу у вигляді листа - претензії, чим пропустив встановлений законом строк пред`явлення вимоги до спадкоємця. Отже, вище зазначені обставини, є підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно ч.1. ст. 77 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1. ст. 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Витрати на професійну правничу допомогу, судовий збір, витрати на проведення експертиз та інші витрати пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 133 ЦПК України, є складовою судових витрат, відшкодування яких проводиться згідно вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В ході розгляду справи відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень, що підтверджується відповідними долученими до справи доказами. Таким чином, у зв`язку з тим, що в задоволення позову відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, а саме в сумі 6000 гривень в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на правничу допомогу. Вказані правовідносини регулюються ст.ст. 3, 207, 509, 526, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1056-1, 1281 ЦК України, ст. ст. 51, 77, 81, 89, 137, 133, 141 ЦПК України та Законом України № 1023-XII«Про захист прав споживачів».

Outcome: approved