Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до державного підприємства «Бучацьке лісове господарство» про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати в сумі 11705,77 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 34212,50 грн., мотивуючи тим, що 17 липня 2013 року відповідач звільнив його з роботи за власним бажанням, проте при звільненні не виплатив заробітну плату, належну йому від підприємства. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, уточнив вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, збільшивши її до 38438,75 грн. (часу затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2013 року по 18 квітня 2014 року), суду пояснив, що його довіритель з 14 квітня 2011 року перебував у трудових відносинах з державним підприємством «Бучацьке лісове господарство». На дане підприємство був прийнятий на посаду лісничого Золотопотіцького лісництва, звідки 17 липня 2013 року звільнений за власним бажанням. В день звільнення з роботи ДП «Бучацьке лісове господарство» нарахувало позивачу заробітну плату в сумі 11705,77 грн., однак вказана сума з невідомих причин не виплачена по даний час не дивлячись на те, що позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити заробітну плату, хоч під час роботи перерахування зарплати здійснювалося на платіжну картку позивача і відповідач, не чекаючи звернень позивача, повинен був перерахувати невиплачені при звільненні кошти зі свого рахунку на рахунок позивача. Представник відповідача позов визнала частково, в частині стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати в сумі 11705,77 грн., суду пояснила, що дійсно підприємство має перед позивачем таку заборгованість по заробітній платі, однак невиплата звільненому працівникові заробітної плати допущена не з вини відповідача. Справа в тому, що держфінінспекцією на підприємстві було проведено перевірку, якою виявлено ряд порушень, допущених, в тому числі, за час роботи позивача. Держфінінспекція неодноразово викликала позивача для дачі пояснень, однак на виклики він не з'являвся. За наслідками перевірки відповідач теж має до позивача запитання, але останній не приходить на підприємство. Для отримання зарплати позивач мав дати пояснення. Їй невідомо, чи після звільнення позивач звертався до підприємства з проханням виплатити нараховану при звільненні заробітну плату. Відповідно до запису в трудовій книжці [NUMBER] позивач 17.07.2013 року звільнений відповідачем з роботи за власним бажанням (підстава: наказ №58-к від 17.07.2013 року). Згідно довідки від 19.11.2013 року №614, виданої відповідачем, заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 11705,77 грн. Із довідки від 19.11.2013 року №610, виданої відповідачем, вбачається, що заробітна плата позивача за останні два місяці роботи складає 8653,76 грн. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: 17 липня 2013 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням (ст.38 Кодексу законів про працю України); При звільненні позивача не виплачена заробітна плата в сумі 11705,77 грн., належна йому від відповідача; Час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2013 року по 18 квітня 2014 року складає 191 календарний день; Розрахунком, проведеним на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 38438,75 грн. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин суд приходить до переконання, що порушено право позивача на заробітну плату, яке підлягає захисту в судовому порядку, що невиплата належної звільненому позивачу суми допущена з вини відповідача, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved