Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, згідно якого просив суд скасувати арешт, накладений на все приналежне йому нерухоме майно, що накладений постановою ВП 23395825 від 15.03.2012 року в ході виконання рішення про стягнення з [PERSON] аліментів за рішенням суду. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що зазначене обтяження було накладено на приналежне йому майно в рамках виконавчого провадження, яке на теперішній час завершено, а його матеріали - передано до архіву на зберігання, та з таких обставин подальше застосування зазначених обтяжень втратило свою доцільність та безпідставно порушує права позивача як власника приналежного йому майна. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце вирішення справи повідомлені у встановленому законом порядку. Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти зняття арешту з майна позивача. Третя особа звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, підтвердила відсутність у позивача заборгованості по сплаті аліментів. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне. На виконанні у Київському відділі державної виконавчої служи м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6624/10 від 08.12.2010 року виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку до його повноліття, тобто до 14.12.2020 року, починаючи з 30.08.2010 року - ВП 23395825. 22.12.2010 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 15.03.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 25.12.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому за наявними у суду відомостями питання про скасування накладеного постановою від 15.03.2012 року арешту Державною виконавчою службою вирішено не було, про що свідчить інформаційна довідка №64536477 від 28.07.2016 року. Відповідно до листа Київського ВДВС від 01.08.2016 року та наданих суду письмових пояснень, на теперішній час вирішити питання про скасування вказаного арешту у позасудовому порядку можливим не вбачається. При вказаному вбачається, що на теперішній час виконавче провадження, в рамках якого було постановлено зазначену постанову закінчено. Зі змісту ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження", вбачається, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З аналізу викладеної норми вбачається, що державною виконавчою службою не вжито дій направлених на скасування запобіжних заходів, що призвело до порушення майнових прав позивача. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, за ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення у повному обсязі. З викладеного та

Outcome: approved