Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», у якому просив визнати незаконним Наказ Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» № 66к від 3 березня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника управління начальника автотранспортного відділу управління адміністративно-господарського та матеріального забезпечення Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»; поновити [PERSON] на посаді заступника начальника управління начальника автотранспортного відділу управління адміністративно-господарського та матеріального забезпечення Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»; стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 14157,00 грн. без урахування податків, зборів та інших обов'язкових платежів. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 19.12.2013 року [PERSON] працює в ДП Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш». Наказом від № 66к від 03.03.2016 року позивача звільнено з займаної посади з 14.03.2016 року, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, з 02.03.2016 року по 14.03.2016 року [PERSON] перебував на лікарняному. Тобто, фактично позивача було звільнено з роботи під час перебування останнього на лікарняному. Крім того, позивач стверджує, що заява про звільнення ним була написана в день прийняття на роботу, під тиском, без зазначення дати звільнення та причини. Заявою від 01.03.2016 року вказану заяву ним було відкликано. За таких обставин, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 19.12.2013 року на підставі Наказу № 164-к/6 від 18.12.2013 року ДП Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» [PERSON] прийнято на посаду водія. 01.12.2015 року на підставі наказу № 224к від 01.12.2013 року позивача переведено на посаду заступника начальника управління - начальника автотранспортного відділу управління адміністративно-господарського та матеріального забезпечення. [PERSON] був звільнений із займаної посади з 14.03.2016 року Наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» № 66к від 03.03.2016 року, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 46). Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно заяви [PERSON] від 02.03.2016 року останній звернувся до роботодавця із проханням звільнити його із займаної посади з 14.03.2016 року за угодою сторін. При цьому, заявою від 01.03.2016 року, направленою [PERSON] 03.03.2016 року до Генерального директора ДП ДК «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» Слюсаренко С. В., позивач зазначив, що заява про звільнення була написана ним під тиском 01.12.2015 року, тобто при прийнятті на роботу, без зазначення причини та дати звільнення. Відтак, просить вказану заяву вважати нікчемною та такою, що суперечить чинному законодавству України. За таких обставин, позивачем було відкликано заяву про звільнення від 02.03.2016 року, що є безумовним правом працівника. Зауваження представника відповідача щодо направлення заяви про відкликання заяви про звільнення 03.03.2016 року, тобто, у день, коли було винесено оспорюваний наказ, не приймаються до уваги, оскільки, згідно наказу звільнення позивача мало відбутися з 14.03.2016 року. Крім того, згідно листка непрацездатності серія АГС № 947108 [PERSON] перебував на лікарняному з 02.03.2016 року по 14.03.2016 року, з 15.03.2016 року 28.03.2016 року - у відповідності до листка непрацездатності серія АГС № 939914. Таким чином, фактично звільнення позивача відбулося під час перебування останнього на лікарняному, що суперечить чинному законодавству. За трактуванням норм КзпП України звільнення працівника - це припинення трудового договору. Статтею 43 Конституції України визначено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Таким чином, фактична заробітна плата за останні два місяці роботи становить: 14 700 грн. (січень 2016 року) + 16 800 грн. (лютий 2016 року) = 31 500 грн. При цьому, середньоденний заробіток становить: 31 500 грн. / (19 + 21) = 787,50 грн. Час вимушеного прогулу складає 18 днів, а відтак 787,50 * 18 = 14 157 грн., що є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка має бути виплачена позивачеві. За умовами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved