Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «[PERSON] і К» (надалі ТОВ) звернулися до Приморського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом, в якому просять припинити поруки згідно договору поруки №57851 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між позивачкою [PERSON], та відповідачем Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14.11.2006 р. та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року від 30.01.2009 р., укладеними між Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк» та [PERSON], згідно договору поруки №59322 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «[PERSON] і К» та відповідачем Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14.11.2006 р. та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року від 30.01.2009 р., укладеними між Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк» та [PERSON] та згідно договору поруки №57851 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між позивачем [PERSON] та відповідачем Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14.11.2006 р. та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року від 30.01.2009 р., укладеними між Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк» та [PERSON]. Свою позовну заяву позивачі мотивують тим, що 14 листопада 2006 р. в один день між ними, як позивачами [PERSON], [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «[PERSON] і К», засновником та директором якого є [PERSON] та відповідачем Акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк» були укладені вищенаведені договори поруки, згідно яких позивачі, як поручителі брали на себе зобовязання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк» відповідати по зобовязаннях громадянина та відповідача за позовом [PERSON], які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року, на підставі якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14 листопада 2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі. Згодом до зазначеного кредитного договору 30.01.2009 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем ПАТ УкрСиббанк було укладено додаткову угоду №1, згідно якої строк погашення кредиту змінювався та продовжувався до 14.11.2021 року та змінювались умови схеми погашення кредиту, а саме змінювався спосіб сплати кредиту з класичної схеми погашення щомісячних платежів на ануїтетний платіж. У звязку із укладенням зазначеної додаткової угоди до кредитного договору, 30 січня 2009 року до вищезазначених договорів поруки № 57851, 59322 та 57854 між позивачами та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено додаткові угоди за №1, необхідність яких була повязана із вищенаведеною зміною умов кредитного договору щодо зміни строку та способу погашення кредиту. Розмір кредиту складав 250 000 (двісті пятдесят тисяч) гривень, що на той момент було еквівалентно 1 262 500 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі пятсот) гривень за курсом НБУ, який діяв в день укладання угод в 2006 році. Як стверджують позивачі, відповідач [PERSON], як і багато інших позичальників того часу був впевнений в своїй фінансовій стабільності, і як було заведено в ті часи, враховуючи розмір отриманого кредиту попросив нас, як декількох поручителів формально виступити поручителями за його кредитом. Відповідач [PERSON], маючи стабільний дохід, виконував свої кредитні зобовязання регулярно, аж до серпня 2014 року включно. З вересня 2014 року [PERSON] став порушувати свої зобовязання щодо внесення чергових щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту та взагалі перестав виконувати основні зобовязання перед банком по поверненню кредиту в повному обсязі та, як зазначається в кредитному договорі належним чином. На момент звернення з відповідним позовом до суду позивачам стало відомо, що внаслідок порушення [PERSON] зобовязань по сплаті кредиту перед банком, останній виставив йому письмову вимогу про погашення виниклої заборгованості по зобовязанням за вищенаведеним кредитним договором. Однак, банк звернувся до поручителів із звичайними письмовими вимогами про погашення кредитної заборгованості лише в квітні 2015 року. Згідно вимог №24666, 24667 та 24668 складених банком 23.04.2015 року, яку позивачі отримали в травні 2015 року, останній вимагав від них, як поручителів негайного виконання порушеного зобовязання у строк, що не перевищує 31 дня з дати одержання вимоги. На думку позивачів зазначені обставини виключають зобовязання поруки як засобу забезпечення виконання зобовязань за наступних підстав. Згідно наведених договорів поруки (п. п. 3.1 та 3.2) останній не має визначеного строку дії та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника [PERSON] за основним договором. Позивачі посилаються на положення норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За таких обставин з урахуванням того, що перші порушення зобовязань за кредитним договором позичальником [PERSON] щодо несплати чергових платежів були вчиненні ще з 2014 року, позивачі вважають шестимісячний строк, в межах якого банк міг звернутися до них окремо з вимогою, а саме з відповідним позовом до суду пропущеним, що позбавляє права банку на стягнення з позивачів заборгованості в солідарному порядку і припиняє поруку. Відповідно до п. 1.3 договорів поруки імперативно зазначено, що Поручитель відповідає перед кредитором, тобто Банком у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших санкцій, передбачених умовами Основного договору. Тобто несплата чергових платежів боржником на користь банку є порушенням основного зобовязання, що породжує право Банку на звернення до поручителя з вимогою про виконання цих зобовязань. Позивачі стверджують, що як вбачається із позовної заяви банку та Ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 05.08.2015 року, яка надана позивачами до матеріалів справи Банк звернувся до суду з позовом до них, як солідарних боржників в серпні 2015 року, тобто через 11 місяців після допущених боржником [PERSON] порушень за Основними зобовязаннями відповідно до умов кредитного договору. Це виключає зобовязання поруки, які виникли у позивачів на підставі договору та припиняє ці зобовязання. Як вбачається із дат, зазначених в договорах кредиту, поруки, відповідних додатків до договорів, текстів і положень зазначених договорів та направлених до позивачів письмових вимог, всі дії банк вчиняв щодо них в одні і ті ж дати, що дає їм можливість і право розглядати зазначений позов як співпозивачами. Окрім цього позивачі просили звернути увагу суду на наступне. При зверненні банком із вищенаведеним позовом до суду до позивачів, як солідарних поручителів зясувалося, що банк неодноразово змінював відсоткову ставку вдвічі та втричі за кредитом в односторонньому порядку без будь-якого попередження про це поручителів, не говорячи вже про узгодження цього питання шляхом надання відповідних згод на таке збільшення обсягу відповідальності від кожного з поручителів. Зазначена зміна в односторонньому порядку відбувалася внаслідок несвоєчасного погашення кредитної заборгованості відповідачем [PERSON] протягом декількох днів або конкретного місяця з моменту настання останнього строку внесення визначеного кредитним договором чергового встановленого графіком погашення платежу, а особливо відсотків в касу банку та своєчасних сплат страхових платежів, передбачених договором. Відповідно до умов кредитного договору (п. 1.3.1.) в первісній редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №1 від 30.01.2009 р. та відповідного додатку до нього за використання кредитних коштів протягом тридцяти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 12,3 (12.3000) (дванадцять цілих три десятих) % річних. Відповідно до п. 1.3.4 кредитного договору в первісній редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №1 від 30.01.2009 р., строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. Із графіку заборгованості вбачається, що за кредитним та страховим договорами, наданим банком, зміна відсоткової ставки, а рівно і обсягу відповідальності поручителів відбувалася за 29.08.2008 року в розмірі 15.3 (15.3000) %, за 29.08.2008 року і розмірі 30.6 (30.6000) %, за 31.10.2008 року в розмірі 30.6 (30.6000) %, за 31.10.2008 р. в розмірі 30.6 (30.6000) %, за 29.08.2008 року в розмірі 30.6 (30.6000) % та в інших періодах, які можна прослідкувати з розрахунку заборгованості. Кредитний договір та відповідна додаткова угода до нього, а рівно і положення договорів поруки, укладених з позивачами не містять положень про те, що поручителі (один з них) дають свою згоду на збільшення банком в односторонньому порядку обсягу їх відповідальності шляхом збільшення відсоткової ставки за користування кредитом. За таких обставин на думку позивачів порука за вищенаведеними договорами поруки припинилася для кожного з поручителів ще і на окремій підставі, передбаченій ч. 1 ст. 559 ЦК України. Представник позивачів в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач за позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позов [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» визнав, із фактами, викладеними в ньому погодився та просив розглянути його за її відсутності. Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні заперечував проти позову та просив в позові відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши надані сторонами докази, повно та всебічно вивчивши матеріали справи та практику Верховного суду України, виходить з наступного. Судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між відповідачем за позовом [PERSON] та відповідачем ПАТ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року, на підставі якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14 листопада 2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі (надалі за текстом кредитний договір). Згодом до зазначеного кредитного договору 30.01.2009 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем ПАТ УкрСиббанк було укладено додаткову угоду №1, згідно якої строк погашення кредиту змінювався та продовжувався до 14.11.2021 року та змінювались умови схеми погашення кредиту, а саме змінювався спосіб сплати кредиту з класичної схеми погашення щомісячних платежів на ануїтетний платіж. 14 листопада 2006 р. в один день між позивачами [PERSON], [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «[PERSON] і К», засновником та директором якого є [PERSON] та відповідачем Акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником прав та обовязків якого на сьогодні є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «УкрСиббанк» були укладені окремі договори поруки, а саме: - №57851, згідно якого [PERSON], як поручитель брала на себе зобовязання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк» відповідати по зобовязаннях громадянина та відповідача за позовом [PERSON], які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року, на підставі якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14 листопада 2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі; - №59322, згідно якого ТОВ «[PERSON] і К» в особі директора [PERSON], як поручитель брало на себе зобовязання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк» відповідати по зобовязаннях громадянина та відповідача за позовом [PERSON], які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року, на підставі якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14 листопада 2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі; - № 57854, згідно якого [PERSON], як поручитель брав на себе зобовязання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк» відповідати по зобовязаннях громадянина та відповідача за позовом [PERSON], які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №11073828000 від 14 листопада 2006 року, на підставі якого відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14 листопада 2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі. У звязку із укладенням вищенаведеної додаткової угоди до кредитного договору, 30 січня 2009 року до вищезазначених договорів поруки № 57851, 59322 та 57854 між позивачами [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» в особі директора [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» були укладені додаткові угоди №1, необхідність яких, як вбачається з матеріалів справи була повязана із вищенаведеною зміною умов кредитного договору щодо зміни строку та способу погашення кредиту. Розмір кредиту складав 250 000 (двісті пятдесят тисяч) гривень, що на момент отримання кредиту було еквівалентно 1 262 500 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі пятсот) гривень за курсом НБУ станом на день укладання кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, з вересня 2014 року відповідач [PERSON] став порушувати свої зобовязання щодо внесення чергових щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту та перестав виконувати основні зобовязання перед банком по поверненню кредиту в повному обсязі та належним чином. В матеріалах справи містяться повідомлення - вимоги №24666, 24667 та 24668 складених банком лише 23.04.2015 року, з яких вбачається, що останній вимагав від позивачів негайного виконання порушеного зобовязання у строк, що не перевищує 31 дня з моменту направлення їм зазначених вимог. Банк звернувся до позивачів як поручителів із звичайними письмовими вимогами про погашення кредитної заборгованості лише в квітні 2015 року. В п. п. 3.1 та 3.2 оспорюваних договорів поруки, які міститься в матеріалах справи зазначається, що останній не має визначеного строку дії та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника [PERSON] за основним договором. Відповідно до п. 1.3 договору поруки імперативно зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором, тобто Банком у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших санкцій, передбачених умовами Основного договору. Тобто несплата чергових платежів боржником на користь банку є порушенням основного зобовязання, що породжує право Банку на звернення до поручителя з вимогою про виконання цих зобовязань. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Із наданої позивачами позовної заяви, з якою банк звернувся з вимогою до суду про стягнення в солідарному порядку з відповідача [PERSON] та [PERSON], [PERSON] і ТОВ «[PERSON] і К» суми боргу, відсотків та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання кредитних зобовязань за кредитним договором та копії Ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 05.08.2015 року вбачається, що Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] і ТОВ «[PERSON] і К», як солідарних боржників в серпні 2015 року, тобто за підрахунком суду через 11 місяців після допущених боржником [PERSON] порушень по сплаті чергових щомісячних платежів, визначених за Основними зобовязаннями відповідно до умов кредитного договору. При розгляді справи та винесенні судового рішення відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд в обовязковому порядку повинен враховувати висновки відповідних Рішень (Постанов) Верховного суду України при застосуванні таких норм права. Зазначена вище позиція щодо припинення поруки із виниклих підстав міститься також у Постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року по цивільній справі № 6-125цс14, де в мотивувальній частині та відповідному правовому висновку суду зазначається, що згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Подібні висновки містяться і в інших Рішеннях Верховного суду України з таким предметом спору, винесених останнім 17 вересня 2014 року, зокрема, по справі № 6-53цс14 та № 6-170цс13. Зокрема за змістом судового рішення та відповідного висновку ВСУ по цивільній справі № 6-53цс14 вбачається, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою саме до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] почав порушувати свої зобовязання шляхом сплати чергових щомісячних платежів на користь відповідача Банку в рамках виконання своїх зобовязань за кредитним договором ще з 2014 року. В судовому Рішенні ВСУ від 17.09.2014 р по справі за № 6-170цс13 у мотивувальній частині та відповідному правовому висновку в доповнення до вищенаведеного зазначається, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Зазначений висновок Верховного суду України може вплинути також на розгляд цивільної справи, на яку посилаються позивачі [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» в особі [PERSON] за позовом банку до них, як заявлених поручителів та солідарних боржників в частині відмови судом банку в заявленій вимозі до [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» про солідарне стягнення з них заборгованості. Так як підстави для припинення поруки виникли з 2014 року з урахуванням норм права, які містяться в ч. 4 статті 559 Цивільного кодексу України, суд вважає, що право банку на звернення до [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» як поручителів з вимогою (позовом) про погашення заборгованості в межах строку, встановленого законом, є нереалізованим. За таких обставин з урахуванням того, що перші порушення зобовязань за кредитним договором позичальником [PERSON] щодо несплати чергових платежів були вчиненні ще з 2014 року, суд вважає шестимісячний строк, в межах якого банк міг звернутися до позивачів з позовною вимогою про виплату заборгованості за кредитом пропущеним, що позбавляє права банку на стягнення з позивачів заборгованості в солідарному порядку і в свою чергу припиняє наведені поруки. Права позивачів [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» з цих підстав в даному випадку підлягають захисту судом. Окрім вищенаведеного суд звертає увагу на наступне. При дослідженні судом наданих сторонами письмових доказів, останнім встановлено, що при зверненні банком в серпні 2015 року із вищенаведеним позовом до суду про стягнення з позивачів, зокрема як солідарних поручителів та відповідача [PERSON]Г заборгованості за кредитним договором, зясувалося, що банк неодноразово змінював відсоткову ставку в півтора, вдвічі та втричі за кредитом в односторонньому порядку без належного попередження про це поручителів або узгодження цього питання з ними, зокрема, шляхом надання поручителями відповідних згод на таке збільшення обсягу відповідальності від кожного з них. Як вбачається з розрахунку заборгованості за тілом, відсотками та штрафними санкціями за невиконання умов кредитного договору зазначена зміна в односторонньому порядку відбувалася внаслідок несвоєчасного погашення кредитної заборгованості відповідачем [PERSON] протягом декількох днів або конкретного місяця з моменту настання останнього строку внесення визначеного кредитним договором чергового встановленого графіком погашення платежу, а особливо відсотків в касу банку та своєчасних сплат можливих страхових платежів, передбачених договором. Відповідно до умов кредитного договору (п. 1.3.1.) в первісній редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №1 від 30.01.2009 р. та відповідного додатку до нього за використання кредитних коштів протягом тридцяти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 12,3 (12.3000) (дванадцять цілих три десятих) % річних. Відповідно до п. 1.3.4 кредитного договору в первісній редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №1 від 30.01.2009 р., строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. Як можна прослідкувати із наведеного графіку заборгованості за кредитним та страховим договорами, наданим банком, зміна відсоткової ставки, а рівно і обсягу відповідальності поручителів відбувалася, зокрема, за 29.08.2008 року в розмірі 15.3 (15.3000) %, за 29.08.2008 року і розмірі 30.6 (30.6000) %, за 31.10.2008 року в розмірі 30.6 (30.6000) %, за 31.10.2008 р. в розмірі 30.6 (30.6000) %, за 29.08.2008 року в розмірі 30.6 (30.6000) % та в інших подальших періодах, які можна прослідкувати з розрахунку заборгованості, що доводить неодноразове (багатократне) збільшення Банком обсягу відповідальності поручителів та позивачів за позовом. Кредитний договір та відповідна додаткова угода до нього, а рівно і положення договорів поруки з відповідними додатковими угодами, укладених з позивачами не містять положень про те, що поручителі (або один з них) дають свою згоду на саме збільшення банком в односторонньому порядку обсягу їх відповідальності шляхом збільшення відсоткової ставки за користування кредитом. За таких обставин порука за вищенаведеними договорами поруки припинилася для кожного з поручителів ще і на окремій підставі, передбаченій ч. 1 ст. 559 ЦК України, що робить заявлений позов більш обґрунтованим і доведеним. Відповідно до п. 2.1 кожного з договорів Поруки, Банк як кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з позичальником, у наслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього. Зазначена вище позиція щодо припинення поруки із виниклих підстав міститься також у Постанові Верховного суду України від 25 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-97 цс 13, де в мотивувальній частині та відповідному правовому висновку суду зазначається, що за змістом частини першої статті 559 Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком і тягне припинення поруки. Така ж сама правова позиція міститься в відповідних правових висновках Верховного суду України, викладених при розгляді цивільних справ №6-172цс 12 та № 6-1161цс15. Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України в редакції, яка діє на день винесення цього Рішення суду, Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України в редакції, яка діє на день винесення цього Рішення суду, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 Кодексу. Пояснення представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні стосовно того, що розрахунок заборгованості за кредитом, наданий позивачами і який складений банком, в якому зазначені та відображені неодноразові збільшення відсоткової ставки в 2008 році не є доказом по справі суд не бере до уваги у звязку з тим, що зазначений розрахунок складений саме Банком для вирішення питання про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку в іншому цивільному процесі як доказ, а також у звязку з тим, що із зазначеного розрахунку дійсно вбачається неодноразове збільшення відсоткової ставки в періоди, зазначені вище, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх згоди, що в свою чергу на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України припиняє поруки. Доказів узгодження між сторонами кожного з договорів поруки можливості збільшення обсягу відповідальності поручителів (кожного з них) шляхом можливого збільшення відсоткової ставки за кредитом сторони не надали. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд погоджується з доводами представника позивачів про те, що підстави припинення поруки, які присутні в ситуації, що склалася між сторонами на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 559 ЦК та підставі, передбаченій ч. 4 ст. 559 ЦК не є взаємовиключними, та які в свою чергу, припиняють поруки для позивачів повністю згідно вищенаведених договорів поруки та відповідних додатків до них за обставин, викладених в судовому Рішенні. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених, зокрема, законом. Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. [PERSON] як співвідповідач за позовом позов [PERSON], [PERSON] та ТОВ «[PERSON] і К» визнав, із фактами, викладеними в ньому погодився. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зазначені вище положення містяться також і в п. 24 Постанови пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». В даному випадку таке визнання позову та фактів, викладених в ньому [PERSON] як співвідповідачем не протирічить наведеним вище застосованому судом закону та практиці Верховного суду України, і такі факти не підлягають доказуванню і впливають на мотиви суду, наведені в Рішенні. Так як підстави для припинення поруки для позивачів виникли за однією підставою (ч. 1 ст. 559 ЦК України) з 2008 року, а за другою (положення ч. 4 ст. 559 ЦК України) ще з 2014 року, з урахуванням норм права, які містяться в ч. ч. 1 та 4 статті 559 Цивільного кодексу України, суд вважає право банку на звернення до позивачів, як поручителів з вимогою (позовом) про погашення заборгованості в межах строку, встановленого законом, нереалізованим. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Як вбачається із дат, зазначених в договорах кредиту, поруки, відповідних додатків до договорів, текстів і положень зазначених договорів та направлених до позивачів письмових вимог, всі дії банк вчиняв відносно них в одні і ті ж дати, що дає позивачам можливість і право подавати свій позов як співпозивачами та припиняти правовідношення поруки солідарно. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved