Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду та свої вимоги мотивує тим, що згідно договору від 18.05.2014 р. він набув у власність 5/6 частин житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: м.Суми, вул.Верещагіна,34.Продавцем за договором виступила [PERSON], якій 5/6 частин будинку належали на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Земля на час укладання договору купівлі продажу будинку приватизована не була. Фактично з моменту укладання договору купівлі продажу 5/6 частин будинку з господарськими спорудами та по теперішній час він став володіти та користуватись повністю цілим будинком з господарськими спорудами, розташованим за адресою: м.Суми, вул.Верещагіна,34, так як в натурі будинок ні яким чином не поділений, окремих входів не має, його 1/6 частина не складається з будь якої окремої кімнати, доступ до якої був би обмежений. Так, під час вибору варіантів для придбання будинку та погодження придбання будинку по вул.Верещагіна,34 м.Суми, він вважав, що набуває у власність цілий будинок, але пізніше було зясовано, що 1/6 частина будинку не оформлена, продавець обіцяла дооформити спадщину, але 1/6 частина так і залишилась зареєстрована за її померлим батьком [PERSON], який помер у 1988 р. З часу придбання будинку, тобто, з 2004 р. ніхто до нього не звертався, ніхто про свої права на 1/6 частину будинку не заявляв. В 2009 р. за його заявою СМР в порядку приватизації передала йому у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: м.Суми, вул.Верещагіна, 34, проте лише 5/6 її частини, інша 1/6 частина залишилась у власності СМР. У звязку з цим, позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, які розташовані за адресою: м. Суми, вул. Верещагіна, 34. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та дав пояснення аналогічні вищевикладеному. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з договору купівлі продажу частини будинку, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] 18.05.2004 р. за реєстровим № 492, - [PERSON] продала, а [PERSON] було придбано 5/6 частин житлового будинку за адресою: м. Суми, вул. Верещагіна,34 (а.с. 5). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку та додатку до нього,- [PERSON] належить 5/6 часток земельної ділянки, площею 0,0515 га, що розташована за адресою: м.Суми, вул.Верещагіна,34, видана на підставі рішення [PERSON] міської ради від 23.09.2009 р. №2997 - МР, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010963802892 (а.с.10,11). З копії довідки, виданої КП Сумське бюро технічної інвентаризації від 07.02.2006 р. №0221257, вбачається, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: м.Суми, вул.Верещагіна,34, зареєстроване на праві часткової власності: за гр.[PERSON] - 1/6 частка, за [PERSON] - 5/6 часток (а.с.12). З копії спадкової справи вбачається, що власником спірної частини домоволодіння, а саме: 1/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою: м.Суми, вул.Верещагіна,34, був [PERSON], померлий 06.06.1988 р. (а.с.36-42). З долучених до матеріалів справи документів, вбачається, що позивач відкрито, безперервно, та вже понад десять років, володіє 1/6 частиною спірного житлового будинку № 34 по вул.Верещагіна в місті Суми, та має право оформити дану частку у власність за набувальною давністю, згідно ст. 344 ЦК України до часу володіння позивача приєднується і час володіння особи, спадкоємцем якої він є. При вирішенні питання щодо вимог позову слід звернути увагу, що добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Згідно ст. 344 ЦК України особа, - яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не з своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, [PERSON], проживав в зазначеному будинку, добросовісно, відкрито та безперервно володів будівлями, які примикають до будинку, і відповідно, в розумінні ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно в порядку набувальної давності. Судом встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ним письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved