Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 11 листопада 2005 року по 13 жовтня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з ними. В період шлюбу, 22 лютого 2011 року за спільні кошти ними була придбана 3-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та інше майно. 13 жовтня 2014 року шлюб рішенням суду було розірвано, однак всі вони залишилися проживати в одній квартирі за адресою [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року у цивільній справі 638/22358/14-ц, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, за позивачем та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частині вищевказаної квартири; спільною сумісною власністю подружжя (позивача та [PERSON] ) визнано: індукційну електричну плиту Electrolux, мікрохвильову піч Electrolux, духовий шкаф Electrolux, посудомийну машину Electrolux, вбудований 2-х камерний холодильник Electrolux, пральну машину Electrolux, електричний водонагрівач (50 л.) Electrolux, два настінних кондиціонера Daikin, плазмовий телевізор Samsung, плазмовий телевізор Philips, пилосос Polti Vaporetto Lecoaspira Intelligent 2.0. На підставі цього рішення позивач зареєстрував своє право власності на 1/2 частини квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В цій квартирі позивач фактично проживає, іншого житла не має. В квартирі зареєстровано місце проживання: позивача, [PERSON] , та їх спільного сина [PERSON] , квартира обладнана всіма зручностями, приладами обліку (лічильником на гарячу та холодну воду, електролічильником). З серпня 2014 року в спільній квартирі почали проживати батьки колишньої дружини позивача [PERSON] - відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які приїхали з Луганської області. При цьому свого дозволу на їх проживання, навіть тимчасове, позивач не надавав. Окрім того, відповідачі зазначили адресу позивача при взятті їх на облік як осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та з серпня 2014року їм були видані відповідні довідки. Позивач зазначив, що через розлучення з [PERSON] у нього з її батьками, відповідачами [PERSON] та [PERSON] склалися вкрай неприязні стосунки, і перебувати в одній квартирі з ними є неможливим, оскільки вони там мешкають до теперішнього часу, що перешкоджає позивачу користуватися своєю власністю, у зв*язку з чим останній звернувся до суду. 03 грудня 2018 року відповідачами було подано до суду відзив на позов, в якому останні заперечували проти задоволення позову, в обґрунтування заперечень зазначили, що позивач є колишнім чоловіком їх доньки, які всі разом з неповнолітнім сином мешкають в квартирі, яка є спільною власністю позивача та їх доньки. У зв*язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області, в якій вони постійно зареєстровані, вони були змушені тимчасово переїхати до доньки. Також зазначили, що стали на облік як внутрішньо переміщені особи ще до розлучення їх доньки та позивача, тобто зі згоди всіх співвласників, на даний час частки квартири в натурі не виділені, порядок користування квартирою в судовому порядку не визначався, тому проживають в квартирі, Ѕ частини якої належить їх доньці. Окрім того, відповідачі зазначили, що позивач не сплачує комунальні послуги за житло, тому вони сплачують їх разом з донькою. Таким чином, оскільки на теперішній час позивач та їх донька продовжують разом мешкати в квартирі та користуватися майном, що є їх спільною сумісною власністю, режиму роздільного користування спільним майном на даний час не встановлено, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Позивач в судове засідання надав заяву, в якій підтримав первісний позов та просив задовольнити позовні вимоги, викладені в первісній редакції при зверненні 12.01.2018року до суду з позовом. В поясненнях від 01.10.2019року відповідачі підтримали доводи, вказані у відзиві та просили проводити судове засідання без їх участі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджує копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 22.02.2011 року та зареєстрованого в реєстрі за №298, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мартиросян І.Е. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 16.03.2016 року проведено розподіл майна подружжя та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] . Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Разом з тим, статтею 358 Цивільного кодексу України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ст. 369 ЦК - Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Отже, і при спільній частковій власності і при спільній сумісній власності - згода інших співвласників на право володіння, користування та розпорядження майном потрібна. Житловий кодекс визначає обов`язковість згоди всіх співвласників (наймачів) квартири лише у тому випадку, коли квартира відноситься до державного та громадського житлового фонду: Ст. 65 ЖК - Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Правила користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду визначаються главою 6 ЖК. Ст. 156 ЖК - Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тобто, загальні засади здійснення права власності всіма співвласниками визначені Цивільним кодексом України, а спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло є Житловий кодекс України. Це означає, що поняття «… якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням» - передбачає узгодження з іншими співвласниками квартири питання вселення і відповідно порядок користування житловими кімнатами, кухнею, коридором, тощо. Оскільки, не можливо обговорити порядок користування приміщеннями не повідомивши інших співвласників квартири про вселення в принципі. А, відтак їх згода потрібна. При вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача чи співвласника квартири, - суд визначає характер спірних правовідносин; чи не обумовлювалася між сторонами угода про порядок користування житлом; чи виникло у особи право користування житлом і коли, тощо. Судом встановлено та не заперечується відповідачами по справі, що [PERSON] та [PERSON] дійсно мешкають в квартирі [ADDRESS] без згоди позивача [PERSON] - співвласника зазначеної квартири. Частиною 4 ст.263 ЦК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц щодо тлумачення статті 391 ЦК України зазначено, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. В постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц Верховний Суд зазначив, що в разі встановлення, що відповідач проживає у спірному житлі без реєстрації або укладення відповідного договору, чим перешкоджає власнику житла в повній мірі реалізовували своє право власності, права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України. Оскільки відповідачі вселилися у спірну квартиру самовільно, без будь-яких правових підстав, без правовстановлюючого документа, у тому числі, без дозволу одного зі співвласників та без укладення відповідного цивільно-правового договору із власником житла, суд доходить висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом їх виселення із спірної квартири є обґрунтованими. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2010цс16, який в постанові від 22 червня 2017 року зазначив, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для заняття жилої площі. Також в наведеній постанові Верховний Суд України зазначив, що при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно до ст.. 141 ЦПК України судом з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: approved