Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави, в якому зазначив, що 02.09.2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № R52110454892В від 02.09.2013 року, у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 537 600 грн. 00 коп. зі строком повернення кредитних коштів у повному обсязі до 02.09.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,01 % річних. З метою забезпечення виконання зобовязань між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем було укладено договори застави транспортного засобу: автомобіль: марка «Infinity», модель QX56, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір червоний, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) JN1JANZ62U0020287, згідно якого відповідач зобовязався перед ПАТ «ВТБ Банк» своїм майном предметом застави за виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором. 22.06.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, Позивач набув право нового кредитора до відповідача за кредитним договором та за договором застави. У порушення зазначених норм закону та умов договору позичальник зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 07.10.2016 року відповідач має заборгованість 933 143 грн. 21 коп. Просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на рухоме майно відповідача шляхом надання дозволу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на укладення договору купівлі-продажу Предмету застави з вчиненням подальших дій, повязаних з переоформленням даного транспортного засобу, з правом зняття та постановлення на облік транспортного засобу, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати у розмірі 13 997 грн. 15 коп. . Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази (ст. 11 ЦПК України) суд встановив наступне. Відповідно до укладеного 02.09.2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № R52110454892В від 02.09.2013 року, у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 537 600 грн. 00 коп. зі строком повернення кредитних коштів у повному обсязі до 02.09.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,01 % річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № R52110454892В від 02.09.2013 року, між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу: автомобіль: марка «Infinity», модель QX56, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір червоний, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) JN1JANZ62U0020287, згідно якого [PERSON], зобовязався перед ПАТ «ВТБ Банк» своїм майном предметом застави за виконання своїх зобовязань за кредитним договором. 22.06.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, Позивач набув право нового кредитора до відповідача [PERSON] за кредитним договором та за договором застави. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим до його виконання. Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, згідно положень статті 625 ЦК України. Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 2 Закону України «Про заставу» визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку коли для розпорядження предметом застави була необхідною згода заставодержателя (частина друга статті 586 ЦК), правочин заставодавця щодо розпорядження предметом застави, вчинений без згоди заставодержателя після укладення договору застави, не може бути визнаний недійсним за позовом заставодержателя, оскільки в пункті 2 частини другої статті 592 ЦК установлено інший наслідок порушення заставодавцем правил про розпорядження предметом застави, а саме - пред'явлення вимоги про дострокове виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також тому, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна (стаття 23\~Закону України "Про іпотеку"). Таким чином, суд, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] не виконав покладених на нього договором зобовязання по поверненню кредиту та оплаті за користування грошима, тому у позивача виникло право на звернення стягнення на рухоме майно у рахунок погашення боргу. У відповідності зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В судовому засіданні встановлено та підтверджено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 13 997 грн. 15 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved