Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною заявою в якій вказала, що 15.07.2015 року [PERSON] позичив у неї 100 000 дол. США , що підтверджується власноручно написаною ним розпискою у присутності свідків . Відповідно до взятих зобов»язань [PERSON] мав повернути позикодавцеві [PERSON] вказану суму позичених коштів до 01 вересня 2015 року . У визначений сторонами строк відповідач кошти не повернув. До даного часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу. Відповідно до офіційного курсу гривні до долара США борг відповідача становить 2 513 602 грн. 50 коп . Просить стягнути з [PERSON] на її користь загальну суму заборгованості у розмірі 2 513 602 , 5 грн та судовий збір у розмірі 6890 грн В судове засідання позивач не з»явилася, через канцелярію суду надала письмову заяву про слухання справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з»явився, через канцелярію суду надав письмову заяву про слухання справи без його участі . 22.06.2016 року [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність , зазначив , що позовні вимоги визнає . Враховуючи, що сторони до суду не з»явились, суд відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Суд, дослідивши матеріали справи, заяви сторін, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню . Відповідно до положення ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 15.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики на суму 100 000 дол США , згідно якого відповідач [PERSON] отримав у борг сто тисяч дол.. США і зобов»язується повернути борг до 01.09.2015 року , що підтверджується розпискою , а/с- 11, однак сума боргу відповідачем позивачу станом на 11.10.2016 року не повернута . Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Між сторонами виник спір з приводу виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення позики після пред'явлення до нього відповідної вимоги позивачем. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивачем надано докази виникнення між сторонами правовідносин у зв'язку з укладенням договору позики 100 000 доларів США від 15.07.2015 року, та наявності з боку відповідача [PERSON] невиконаних зобов»язань за вказаним договором. Оскільки на підтвердження даного договору була складена розписка, відповідно до ч. 1 с. 1051 ЦК України, докази не викликають сумнівів, є достовірними . Будь-яких письмових доказів, які б спростовували зобов»язання повернути отриману позику, відповідачем не надані. За таких обставин, позовна заява [PERSON] до [PERSON] стягнення не повернутої позики є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратіфікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в зв»язку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача з вищевказаним позовом та вважає встановленими достовірність доводів позивача, направленими на захист його майнових прав, передбачених ст.8 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод. Порушені права позивача підлягають до судового захисту. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). Відповідно дост. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Аналіз норм ст. 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Зважаючи на зміст вказаних норм та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції мав зазначити в резолютивній частині рішення розмір еквіваленту суми, що підлягає стягненню з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу (лист Верховного Суду України від 01 липня 2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві»). Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК визначено, що якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи, що належних доказів повернення боргу відповідачем суду не надано, висновок суду про задоволення вимог позивача в частині стягнення із [PERSON] суми боргу у розмірі 2 513 602 грн. 50 коп , про що просить позивач , є таким, що відповідає матеріалам справи. До стягнення підлягає таким чином з врахуванням курсу долару США, що станом на час подачі позову до суду становить 2513,6025 грн. за 100 доларів США 2 513 602 , 5 грн. ( 100 000 х на 2513,6025 грн = 2 513 602 грн 50 коп.). Оцінюючи достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в матеріалах справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення боргу в сумі 2 513 602 грн 50 коп ., підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013р. у справі №6-63цс13, яка є обов'язковою для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006р. (Заява N 33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Оскільки судом при розгляді справи встановлено факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у борг, на підставі чого 15.07.2015р. між сторонами було укладено договір позики та невиконання відповідачем грошових зобов'язань у встановлений договором строк, порушене право позивача на отримання належної їй суми позики підлягає судовому захисту. Враховуючи викладене ,суд дійшов до висновку , що [PERSON] зобов»язаний повернути борг позивачу [PERSON] в розмірі 2 513 602 грн. 50 коп. Відповідно дост. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати пов'язані з оплатою судового збору в розмірі 6890 грн. 00 коп., що стверджується квитанцією про сплату судового збору.

Outcome: approved