Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обгартування позову вказував, що в березні 2017року відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, пені та комісії та зазначив, що відповідно до договору № б/н від 20.02.2012р., який складається із заяви, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів Банку, які викладені на офіційному веб-сайті відповідача (далі - кредитний договір), позивач отримав кредит в розмірі 2500, грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк посилається на те, що за умовами договору має право нараховувати відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, а також на те, що пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору за умови інформування про це позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.З урахуванням викладеного Банк у вказаному позові ставить питання про стягнення з позивача заборгованості за кредитом, заборгованості за пенею та комісією, штрафів, а також заборгованості по процентам за користування кредитом, які за різні періоди розраховані за ставками 30%; 27,60%; 32,40% та 42%.Згідно з п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, доданих Банком до вказаного позову, до обов'язків Банку належить не рідше одного разу на місяць способом, вказаним у заяві, надавати Держателю виписки про стан Картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по Картрахункам. При цьому заява із зазначенням способу надання виписки про стан Картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по Картрахункам позивачем не оформлялась. Отже, з наведених вище умов кредитного договору вбачається, що Банку надано право односторонньої зміни цих умов, зокрема, в частині зміни розміру відсотків за користування кредитом та інших невід'ємних частин договору, що є суттєвим порушенням норм діючого законодавства України, окрім того, є пряма вказівка положень законодавства про нікчемність умов кредитного договору в частині односторонньої зміни банком процентної ставки, банк пред'явив позивачу відповідний позов про стягнення суми за кредитним договором, в тому числі й процентів за підвищеною в односторонньому порядку ставкою, то пред'явленням такого позову банк вчинив дію, яка свідчить про невизнання нікчемності відповідних положень кредитного договору, що в свою чергу свідчить про наявність спору між сторонами в цій частині та зумовлює необхідність встановлення нікчемності правочину в судовому порядку. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON] наполягав на задоволенні позову, просивши позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився та не повідомив про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи був належно повідомлений у встановленому законом порядку. В матеріалах справи мається заперечення проти позову, згідно заперечень, відповідач позов не визнають та просять у його задоволені відмовити, оскільки при оформлені кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання, підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умовами та тарифами. Правила та умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. 20.02.2012року позивач пройшов ідентифікацію у приватбанку підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. На виконання умов кредитного договору позивачу була видана кредитна карта для користування картрахунком. Також був відкритий картрахунок для здійснення операцій за кредитним договором, встановлено кредитний ліміт в розмір 25000 грн. Картрахунком позивач постійно користувався починаючи з 20.02.2012року, що підтверджується випискою по картрахунку. Факт отримання електронного платіжного засобу кредитної картки позивач не заперечує. На час початку користування кредитною карткою діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30% на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Про зміну процентних ставок банк проінформував позичальника з дотриманням строку зазначеного у п.1.1.3.2.3 шляхом смс-повідомлення на телефон позивача, закріплений за клієнтом +380951428285, вказаний ним у анкеті-заяві. 15 серпня 2014 року про зміну процентної ставки з 01 вересня 2014 року до 2,9% на місяць. Аналогічним шляхом завчасно було проінформовано позичальника 15 березня 2015 року про підвищення процентної ставки з 01 квітня 2015 року до 3,6% на місяць. Законодавством встановлений вичерпний перелік підстав, за яких договір може бути визнаний недійсним. Ці підстави передбачені ст. 203, 215 ЦК України. Згідно з нормами даної статті, правочин можна визнати недійсним, якщо в момент укладення він не відповідав нормам діючого законодавства. Кредитний договір укладений між відповідачем і позивачем у повній мірі відповідає вимогам ст. 215 ЦК України, тому підстав для визнання його недійсним у позивача не має, на цих підставах просить у задоволені позову відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 263 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. При вирішенні спору між сторонами, суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією і законами України, як і застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 20.02.2012 року позивач підписав анкету заяву на отримання кредитної картки у відповідача з лімітом на ній у розмірі 2500,00грн. З копії умов та правил банківських послуг затверджених наказом від 06 березня 2010 року вбачається, що саме ними встановлюються усі важливі права та обов'язки, а саме: строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним карткам, суми штрафів у разі невиконання цього договору, які саме суми комісії стягуються з боржника, наслідки невиконання договору, нарахуванням процентів за користування кредитом та інші не менш важливіші питання з приводу прав і обов'язок обох сторін. Які підписано лише головою правління банку [PERSON], тобто однією стороною з учасників правочину, що суперечить вимогам частини 2 статті 207 Цивільного Кодексу України, в якій зазначено, що за загальними вимогами щодо письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Також слід зауважити, що з цих умов і правил про надання банківських послуг не вбачається та не зрозуміло вони були чинні і не змінні на час укладання обома сторонами кредитного договору, чи були змінені банком у односторонньому порядку без погодження з другою стороною, що у такому разі є порушенням прав позивача як споживача. Частиною 1 статті 1056 ЦК України закріплено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ч.2 статті 1056 ЦК України). Відповідно до копії позовної заяви відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості в розмірі 35 106,25грн., з наданим до неї копією розрахунку. З копії листів вбачається, що на них міститься інформація про те, що начебто позивачу відповідач у режимі смс-повідомлення відправляв повідомлення про зміну процентної ставки за кредитним договором, але на них відсутнє підтвердження того, що позивач їх отримала, на них зображено лише час відправки, а часу отримання не має, що суд не може розцінювати як доказ того, що це є підтвердженням того, що позивач була належним чином повідомлена про зміну процентної ставки за кредитним договором. З копії виписки з банківської картки вбачається, що по якійсь банківський картці проходять операції, але по якій саме банківський картці з цієї виписки не вбачається, тому суд не може прийняти ці виписки за докази підтверджуючі правоту відповідача, оскільки вони не відповідають нормам статей 76-83 ЦПК України, а тому суд їх не приймає за основу при постановці даного рішення. Відповідно до копії наказу про підвищення процентної ставки, для досягнення показників було підвищено процентну ставку, але з документів не вбачається, що про це була повідомлений позивач у строки та порядок передбачений діючим законодавством України. У частині 1 ст. 202 ЦК України вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Також у випадках, встановлених Цивільним Кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 19 ЦПК України. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. В силу частини другої статті 215 ЦК України норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто нікчемним (або, як ще кажуть, «абсолютно недійсним») визнається правочин, якщо його недійсність встановлена законом (ч. 2 ст. 215). Оскільки недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони вважаються недійсними з моменту їхнього укладення, незалежно від пред'явлення позову та рішення суду, (іноді такі правочини називають «мертвонародженими»). Отже, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Проте навіть нікчемні правочини у визначених законом випадках за поданням сторін або зацікавлених осіб можуть бути визнанні судом дійсними. Це, наприклад, передбачена ч. 2 ст. 219 ЦК України можливість визнання судом дійсним правочину, який укладений з порушенням нотаріальної форми. Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір юридично закріплює відносини між сторонами, надаючи їм характер зобов'язань, виконання яких захищене законом; визначає порядок, способи та послідовність здійснення дій сторонами, передбачає засоби забезпечення зобов'язань. Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін i погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст.203 ЦК України для всякого правочину. По даній справі встановлено та не оспорено стороною позивача, що остання підписувала Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20.02.2012року. Встановлено та підтверджено, що в Анкеті-заяві є єдина умова (притаманна договору) - це бажаний кредитний ліміт - 2500,00грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказані. Посилання сторони відповідача на те, що в Анкеті-заяві зазначено, що позивач згодна з тим, що підписана нею Анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг а також Тарифами, становлять між нею та банком "Договір надання банківських послуг" та те, що позивач зазначила, що вона ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, - суд не може прийняти як належний та допустимий доказ. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи. Крім цього, коли мова йде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов'язки, наслідки невиконання зобов'язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Судом враховується і те, що у разі надання позивачу на ознайомлення Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів під час оформлення платіжної картки, банку ніщо не заважало надати вказані документи на підпис позивачу. Крім цього, зазначене в Анкеті-заяві про розміщення вказаних документів на сайті банку, додатково свідчить про те, що позивачу їх на ознайомлення при підписанні Анкети-заяви та інших документів на оформлення картки не надавали. Наданий стороною позивача до справи Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг також не містить даних про час їх прийняття, що в свою чергу позбавляє суд перевірити чи діяли саме вони на момент підписання Анкети-заяви позивачем чи ні. Таким чином, в суді встановлено, що позивач підписала Анкету-заяву, в якій визначено лише бажаний ліміт кредитування, позивач користувалася кредитною карткою, відповідач в односторонньому порядку збільшив ліміт кредитування та процентну ставку. Стосовно нарахованих процентів, штрафних санкцій, як зазначалося вище, позивач такі умови з банком не погоджувала, не підписувала, що свідчить про відсутність обов'язку їх сплати. Окрім того, слід зауважити, що п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, передбачено, що при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн.+ 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Штраф враховується на окремому рахунку та підлягає сплаті в першу чергу. Що є також суттєвим порушенням діючого законодавства України, з наступних підстав. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У частині 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Зважаючи на те, що позивач скористався наданим йому правом та доказав обґрунтованість позовних вимог стосовно визнання недійсним кредитного договору № б/н від 28.08.2010року, укладений між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який складається із заяви, умов та правил банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку, які викладені на офіційному веб-сайті публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується вищевказаними письмовими доказами у судовому рішенні, і судом було достовірно встановлено, що дійсно відповідач грубо порушує права позивача, а саме при домовленості двох сторін при укладанні кредитного договору, відповідач у односторонньому порядку вирішував зміну їх цивільних прав та обов'язків, визначав порядок, спосіб та послідовність здійснення дій обох сторін щодо забезпечення зобов'язань обох, тобто усі ці дії відповідач без погодження з позивачем робив на власний розсуд та у порушення вимог статей 626, 628, 638 ЦК України та статті 61 Конституції України, оскільки за загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору, а не одна сторона без погодження з іншою стороною, у зв'язку з чим у суду достатньо підстав для задоволення позовних вимог на підставі вищевикладеного, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved