Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що їй на праві власності належить квартира під номером [ADDRESS]. Даною квартирою для проживання користувався відповідач. З грудня 2013 року відповідач в квартирі не проживає, проте залишається зареєстрованим в ній. Просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою під номером [ADDRESS] з тих підстав, що він більше року в даній квартирі не проживає. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. В обгрунтування заявлених вимог послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не з'явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК УРСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири під номером [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються договором дарування квартири, посвідченим 25 березня 2002 року державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованим в реєстрі за № 1680. Відповідач, який перебував у шлюбі з позивачем, проживав та був зареєстрований в даній квартирі з її ініціативи 15 лютого 2011 року. Вказані обставини зазначені позивачем та підтверджені довідками КП «Миронівка-житло» № 1828 від 08 грудня 2015 року та № 395 від 12 травня 2016 року. Згідно положень ст. 156 ЖK України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачем не укладалось. Сімейне життя позивача та відповідача не склалось, 24 грудня 2013 року шлюб сторін було розірвано, що підтверджується копією рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 грудня 2013 року. Відповідач є особою, яка набула права користування належним позивачам житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку як член сім'ї власника, однак певний час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у грудні 2013 року відповідач залишив своє місце проживання та не з"являвся в квартирі до даного часу, тобто строком понад рік. Даний факт підтверджується письмовими матеріалами справи та показами допитаних в судовому засіданні свідків. Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача від 19 грудня 2014 року, 23 січня 2015 року, 16 лютого 2015 року, 06 березня 2015 року, 07 квітня 2015 року, 22 травня 2015 року, 23 червня 2015 року, 17 липня 2015 року, 04 серпня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 02 жовтня 2015 року, 02 листопада 2015 року вбачається, що [PERSON] у квартирі позивача під номером [ADDRESS] не проживає, його особистих речей у квартирі не виявлено. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач [PERSON] з грудня 2013 року з сім'єю не проживає, у квартирі позивача відсутній. В складі комісії вони обстежували житлові умови позивача та під час обстеження виявили, що речей відповідача в квартирі немає. Перешкод до проживання позивач йому не чинила. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] не користується квартирою під номером [ADDRESS] більше року без поважних причин, в зв"язку з чим вимоги позивача про визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою, являються обгрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі до суду заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується квитанцією, наявною у матеріалах справи. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі ст.ст. 319, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved