Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про поновлення пропущених строків та визнання домоволодіння об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини. 3 21.09.2005 року вона знаходилась в офіційному зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від вказаного шлюбу в них народилась спільна дитина - син [PERSON], [INFO]. 03.09.2007 року, знаходячись у зареєстрованому шлюбі, вони придбали у власність житло - 5/8 частин будинку по [ADDRESS]. Вказаний будинок вони придбали на гроші, отримані за народження їх дитини від держави. Документи, які б посвідчували право власності на вказаний будинок, та технічний паспорт на будинок знаходяться у відповідача і він їй не надає їх копії за вимогою. Вся їх родина мешкала у цьому будинку до грудня 2009 року, вони з відповідачем обидва робили поточний ремонт у будинку (замінили каналізацію) і обидва приймали участь у фактичному утриманні будинку. Також вони обидва були зареєстровані у вказаному будинку. Окрім того, вони брали два кредити в «Райффайзен банк «Аваль» та в банку «Надра», які витратили саме на будинок, а конкретно: на благоустрій та ремонт вказаного будинку. Ці кошти вони також виплатили, перебуваючи у шлюбі. Кредит в банку «Надра» вона сплачувала сама, одноособово, навіть після фактичного припинення шлюбних відносин, про що свідчать квитанції за її підписом. 26.03.2010 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, 20.06.2012 року вказане рішення було зареєстроване в органах РАЦС. З 2009 року вони з її неповнолітнім сином мешкають окремо від відповідача, винаймають квартиру, витрачаючи гроші на орендну плату. Після розлучення вона і її син [PERSON] залишились зареєстрованими у вказаному домоволодінні по [ADDRESS], справедливо вважаючи, що половина будинку (5/8 частини будинку) за законом належить особисто їй. З 2009 року по 2013 рік вона неодноразово пропонувала колишньому чоловіку варіанти поділу вказаного спільно нажитого житла, але він у присутності свідків неодноразово запевняв її, що сплатить половину вартості житла. Весь цей період вона сумлінно чекала, коли відповідач буде мати фінансову можливість сплатити їй гроші за половину житла. Протягом цього часу відповідач при свідках запевняв, що сплатить гроші, і ні вона, ні їх дитина не постраждають від того, що він з новою родиною будуть мешкати в житлі, частина якого фактично належить їй. На 2013 рік її зарплата не дозволяє їй винаймати житло, вона витрачає більше половини заробітку на орендну плату; добровільно вселитись з дитиною в будинок по [ADDRESS] вона не має змоги, бо відповідач мешкає там зі своєю новою дружиною;документи на будинок їй не надає, що суттєво порушує її права на житло. Про порушення свого конституційного права на житло вона дізналася лише наприкінці 2013 року, коли побачила, що нова дружина відповідача чекає на дитину, а він сам заявив їй, що грошей за будинок сплачувати не буде. Саме тоді вона одразу ж звернулася з позовною заявою до суду. Вважає, що днем, коли вона (співвласник житла по [ADDRESS]) дізналася про порушення свого права власності на вказане житло, має вважатись день, коли відповідач відмовився сплатити їй гроші, а саме 01 листопада 2013 року. Таким чином, вважає, що строки позовної давності нею не пропущені. Згідно із ст.60, ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівні. Відповідно до ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленій після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у 3 роки. Проте ч.3 ст.70 СК України містить застереження про те, що позовна давність відраховується з дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи N 4350/4351-14 від 30.03.2015, направленої Дніпропетровським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз, поділити 5/8 частини домоволодіння (квартири №1 за технічним паспортом, яка складається з: коридору, площею 9,2 кв.м.; ванної, площею 3,3 кв.м.; житлової кімнати, площею 21,7 кв.м., житлової кімнати, площею 7,7 кв.м.; кладової, площею 6,5 кв.м., площею 8,9 кв.м.; тамбуру, площею 1,3 кв.м.) та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] між власниками, враховуючи, що сторонам належать рівні частки вказаної квартири №1 - неможливо. Отже, експерт не може вирішити питання щодо варіантів розподілу 5/8 домоволодіння та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS], нажитих ними з відповідачем за час перебування у шлюбі. За таких обставин звернулась до суду і просить поновити пропущені строки позовної давності, визнати за нею право власності на 5\\16 частки домоволодіння по [ADDRESS] як частку у спільному майні подружжя та стягнути з відповідача на її користь судові витрати (судовий збір, оплата довідки МБТІ, оцінка домоволодіння, проведення судової експертизи). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши, що вони з відповідачем брали в борг 300 доларів США в її батька на переоформлення будинку. Договір купівлі - продажу оформили на відповідача, бо так вирішили. 3/8 частини будинку оформлено на її колишнього свекра - батька відповідача. Перший кредит (в банку «Аваль») вони брали на купівлю будинку, облаштування зливної ями. Будинок купили за 10 000 грн. і 300 доларів США (на той час курс долара був 5 грн. за 1 долар) витратили на переоформлення будинку. Коли розійшлись з відповідачем, відповідач обіцяв повернути їй гроші і вона, сподіваючись на порядність відповідача, чекала, бо не вірила, що він так обійдеться із своєю дитиною, яка залишилась з нею. Другий кредит (в банку «Надра») вона виплатила сама, оскільки той кредит вони взяли для сплати за оренду автомобіля, на якому вона працювала, заробляючи гроші для сім»ї. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки також підтримав і суду пояснив, що автомобіль, який брався подружжям в оренду, повернуто його власникові і він взагалі не є предметом спору. Тому просить стягнути з відповідача ще й витрати за довідку з МБТІ, експертизу та оцінку домоволодіння. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечував і суду пояснив, що вони з позивачкою давним - давно вже домовились про добровільний поділ майна: позивачка забрала собі автомобіль «Таврія», який вони також придбали в шлюбі, а йому залишилось пів будинку. З будинку позивачка також і всі свої речі вивезла. В банку «Аваль» вони брали кредит на будинок в сумі чотири з половиною тисячі гривень, а в «Надрах» взяли 15 000 грн. на купівлю автомобіля «Таврія». Потім позивачка автомобіль продала. Будинок був куплений за 10 000 грн. (вони обміняли гривні на 2 000 доларів США і віддали продавцю за будинок 2 000 доларів США).Розрахувались за будинок частково й2 тими грішми, які отримали від держави за народження дитини. В будинку зробили каналізацію із зливною ямою (чи в 2007 чи в 2008 році, точно не пам»ятає). В цьому ж році взяли кредит і купили машину за 9 000 грн. (але оформили лише довіреність). Інші кредитні гроші витратили на телефон, талон, довіреність, побутові речі. Зараз він проживає в іншому шлюбі, має доньку. При розлученні ніяких розмов про гроші не було. Каналізацію робили самі: він, його колишній тесть - батько позивачки та брат позивачки. Витратили на каналізацію близько 720 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала і суду пояснила, що спірний будинок та машина куплені сторонами по справі в шлюбі. При прийнятті рішення про розлучення сторонами було вирішено й питання про поділ майна. Відповідачу залишився будинок, а позивачка забрала собі машину, на якій працювала. Ця домовленість відбулась ще в 2010 році. Тому строк позовної давності давно минув. Вислухавши сторони, їх представників, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру. Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.61 СК України, об»єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Ст.69 СК України гарантує дружині і чоловіку право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.72 СК України , до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна дщавн6істьо у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Як встановлено в судовому засіданні, 21.09.2005 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.8), який було розірвано 20.06.2012 року (а.с.10). Від шлюбу [INFO] року в сторін по справі народився син [PERSON], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з мамою. 03.09.2007 року сторони придбали 5/8 частин будинку по [ADDRESS] (а.с.12, 56). Після придбання будинку, сторони по справі вселились в спірний будинок та проживали разом, облаштовуючи житло та добудовуючи господарчі об»єкти для більш комфортного проживання. В спірному будинку сторони також зареєструвались (а.с.4-5). Під час сумісного проживання сторони по справі брали два кредити: в «Райффайзен банк «Аваль» та банку «Надра» (а.с.13-17), які витратили на благоустрій спірного будинку та інші покупки для сім»ї. Кредитні кошти, взяті сторонами по справі в ««Райффайзен банк «Аваль» позивачка та відповідач виплатили, перебуваючи у шлюбі. Кредит в банку «Надра» позивачка сплачувала сама. З 2009 року позивачка з сином мешкають окремо від відповідача. Після розлучення позивачка та син сторін по справі залишились зареєстрованими у вказаному домоволодінні по [ADDRESS]. За твердженням позивачки, з 2009 року по 2013 рік вона неодноразово пропонувала колишньому чоловіку варіанти поділу вказаного спільно нажитого житла, але відповідач у присутності свідків неодноразово запевняв, що сплатить позивачці половину вартості спірного будинку. Про порушення свого конституційного права на житло позивачка дізналась лише наприкінці 2013 року, коли відповідач поставив її до відома, що його друга дружина чекає на ди тину і грошей за спірний будинок він сплачувати не буде. За твердженням відповідача, вони з позивачкою розділили сумісне майно добровільно ще під час розлучення, вирішивши, що він залишається в будинку, а позивачці дістанеться автомобіль «Таврія», який вони придбали, перебуваючи в шлюбі. Однак, відповідачем до суду не надано доказів про придбання у власність вищевказаного автомобіля, а надана ним довіреність на розпорядження вказаним автомобілем (а.с.96) не доводить придбання автомобіля саме у власність. В судовому засіданні також були допитані й свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він батько позивачки. Стосунки з колишнім зятем нормальні були і залишаються. Коли його донька вийшла заміж за відповідача, вони жили в половині будинку зятя по [ADDRESS]. А у другій половині жили сусіди, які згодо вибрались. Дочка із колишнім зятем купили ту половину. В нього позичали 300 доларів США на оформлення будинку. Де донька з відповідачем взяли кошти на купівлю спірних пів будинку, йому не відомо. Діти ще орендували автомобіль «Таврія», бо донька по роботі постійно була в роз»їздах. Але й ять користувався машиною теж. Після розлучення машину віддали господарю машини, про це знає зі слів доньки. Чув, що діти не хотіли купувати «Таврію», бо говорили: «Нащо нам ті дрова». Коли він купив собі автомобіль, донька стала їздити на його автомобілі. Після купівлі спірних пів будинку, діти зробили отмостку, бо добудовували веранду. А також зробили зливну яму. Він їм допомагав викопати та облаштувати зливну яму. Крім нього, доньці з відповідачем допомагав його син - брат позивачки. Коли діти розлучились, вони вирішили поділити майно мирно. Зять обіцяв виплатити доньці гроші за частину її будинку, а поки донька стала проживати в них. Зять і йому обіцяв повернути ті 300 доларів США, які він позичав на переоформлення спірного будинку. Знає, що на будинок діти брали кредит в банку і ще їм від держави за народження дитини виплатили допомогу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вони з позивачкою - невістки, були заміжні за братами. Зараз з братом відповідача вона теж розлучена. Відносини з відповідачем нормальні. З позивачкою вони разом навчались і саме вона познайомила позивачку з відповідачем, бо за його брата заміж вона вийшла раніше. Після шлюбу сторони по справі придбали пів будинку в будинку з батьками відповідача. В родині обговорювалось, що на це частково пішли гроші за народження дитини, частково брали кредит, частково гроші, надаровані на весіллі. За будинок вони виплачували частками, в розстрочку. Знає, що на переоформлення будинку сторони по справі брали в борг 300 доларів США в батьків позивачки. Вона була в курсі всього, бо одна родина. Після народження дитини, [PERSON] пробула в декреті півтора роки і пішла працювати, бо потрібні були гроші. Вона працювала торгівельним представником і їй потрібна була машина. Тому вони взяли «Таврію» в оренду. Оренда машини теж обговорювалась в родині. Сторони по справі в спірному пів будинку зробили водопровід, зливну яму. Наскільки їй відомо, сторони про поділ майна не домовлялись. [PERSON] просто з»їхала з будинку разом з дитиною. Знає, що [PERSON] виплачувала кредити, які брались в шлюбі, сама, тому що вона працювала, а відповідач - ні. На машині їздили обидва, а після розлучення машину віддали господарю автомобіля. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - колишня дружина брата позивачки. Вони дружили. Відповідач - хрещений батько її дитини. З [PERSON] в неї відносини нейтральні. А з відповідачем - гарні, вони добре спілкуються. Знає. Що за чакс шлюбу сторони по справі купили будинок і машину. Про це знає з розмов. Коли вона з»явилась в родині [PERSON], це майно вже було придбане. Вони часто зустрічались і під час зустрічей обговорювалось, що машина куплена, але постійно ламається. [PERSON] її ремонтував. Ще [PERSON] їй казала, що домовилась із [PERSON] про поділ майна. Їй залишиться машина, а вона не буде претендувати на будинок. За кредит нічого не знає. [PERSON] на машині теж їздив. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на половину придбаного в шлюбі житла обгрунтовані та підлягають задоволенню. Однак, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки лише суму судового збору 229, 40 грн., оскільки інші витрати позивачкою не доведені (не надано чеків, квитанцій тощо). Враховуючи викладене та

Outcome: approved