Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в уточненій редакції якого, просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди у розмірі 61625 гривень 67 копійок, стягнути моральну шкоду у розмірі 8000 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 04.06.2011 року, о 23 год. 30 хв. на перехресті пр.М.Жукова та вул.Олімпійської в м.Харкові водій [PERSON] при виконанні лівого повороту, перед зміною напрямку руху, на порушення п.п.10.1, 16.3 ПДР України, не переконався в безпеці виконуючого маневру, в результаті чого сталось зіткнення з автомобілем ВАЗ-21099 держномер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався у зустрічному напрямку. У результаті ДТП автомобілю ВАЗ-21099 держномер [NUMBER], який належить позивачеві, завдані технічні пошкодження. Матеріальний збиток, завданий позивачеві, складає 26864,81 грн., за проведення експертного дослідження позивачем сплачено 1013,04 грн., понесені витрати на евакуацію автомобіля у розмірі 400 грн. Крім того, позивачеві була завдана моральна шкода, оскільки займаючись ремонтом автомобіля, у позивача порушився звичний уклад життя, він не міг довгий час користуватись автомобілем, хвилювався. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 61625 гривень 67 копійок (матеріальний збиток, згідно експертного дослідження) + 400 гривень (витрати пов'язані з евакуацією автомобіля), як відшкодування матеріальної шкоди, 8000 грн. як відшкодування моральної шкоди, та судові витрати, пов'язані з проведенням експертних досліджень. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.10.2013 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа [PERSON]. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 жовтня 2015 року зазначене заочне рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - скасовано. Розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди призначено до розгляду в загальному порядку Ухвалою суду від 3 березня 2017 року у справі призначено повторне проведення судової автотехнічної екпертизи стосовно визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 21099», державний номерний знак [NUMBER], висновок якої надійшов до суду 6 листопада 2018 року. В судове засідання позивач, третя особа не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, , причини неявки суд не повідомив про час та місце розгляду справи повідомлений заздалегідь і належним чином. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити повторне заочне рішення у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що 04.06.2011 г. о 23 год.30 хв. на перехресті пр.М.Жукова та вул.Олімпійської в м.Харкові сталась ДТП за участю автомобіля марки ВАЗ-21214 держномер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався по пр.М.Жукова в м.Харкові та на порушення п.п.10.1, 16.3 ПДР України при зміні напрямку руху, виконуючи маневр лівого повороту на вул..Олімпійську, не впевнився, що це буде безпечним, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-21099 держномер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався у зустрічному напрямку по пр..М.Жукова, та в свою чергу, на порушення п.12.1 ПДР України, невірно обрав безпечну швидкість руху. Винність обох учасників ДТП у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, підтверджується постановою судді Апеляційного суду Харківської області від 08.11.2011 р., якою провадження у справі було закрито у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП. У відповідності до ч.4, ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній справі або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи наведене, суд вважає, що винність обох учасників ДТП, які є сторонами у цивільній справі, доведена, при цьому частки вини кожного з них суд визначає у розмірі: [PERSON]- 80%, [PERSON]- 20%. Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, заподіяна майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. На підставі ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. На підставі ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У абз. 1 п. 4 Ухвали Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування збитку» з подальшими змінами і доповненнями від 8 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 г. № 11(далі по тексту - ППВС України № 6) вказано, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати яку-небудь діяльність, здійснення якої створює підвищену вірогідність спричинення шкоди через неможливість контролю за нею людиною. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, повинна наступати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих особливостей. У абз. 2 і 3 п. 4 ППВС України № 6 вказане, що під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки через право власності, повного господарського ведення, оперативного управління або по інших підставах (договори оренда, довіреність і т.п.). Не вважається власником джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за збиток перед потерпілим особу, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки через трудові відносини з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.п.). Згідно ч.3 ст. 386 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи є власник. Власником автомобіля ВАЗ-21099 держномер [NUMBER] є позивач [PERSON] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER]). Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №17598 від 18.09.2018 року, матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля ВАЗ-21099 держномер [NUMBER] в результаті ДТП 04.06.2011 р., складає 61 225,67 грн Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди складає 61 225,67 грн., 80% якої становить 48980 грн. 67 коп., що підлягає стягненню з відповідача відповідно до його частини вини. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним витрати на евакуацію автомобіля у розмірі 400 грн. та витрати на проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 2752 грн. 50 коп. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 8000,00 грн. суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 14.06.2011 р., в результаті ДТП водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження : забій грудної клітки, рана передньої частини гомілки справа ( матеріал ЖРЗПЗ № 5581). Суд вважає доведеними вимоги позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка полягає в його душевних стражданнях, пов'язаних з пошкодженням належного йому майна, неможливістю використання автомобіля за призначенням, а також у зв'язку отриманням водієм [PERSON], який є рідним сином позивача, тілесних ушкоджень в результаті ДТП. Врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд відзначає глибину душевних страждань позивача та його сім'ї, які через дорожньо-транспортну пригоду зазнали душевних страждань, які полягають у порушенні життєвого укладу, погіршення стану здоров'я, внаслідок пошкодження автомобіля, у позивача погіршилася якість життя, зокрема, через значні незручності у пересуванні через зумовлене ДТП користування громадським транспортом, з відповідача підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. на користь позивача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у позові, поясненнях, приходить до висновку, що позивачем доведено факт порушення його прав з боку відповідачів, які, в свою чергу, не надано доказів на спростування позовних вимог, за таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову у межах його доведеності. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. У зв'язку з тим, що позивач є інвалідом ІІ групи (посвідчення серія [NUMBER]) судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно від задоволених позовних вимог. Пленум Верховного Суду України у п.3 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (ч.3 ст.23 ЦК України). Однак спосіб відшкодування моральної шкоди грішми не підміняє собою розуміння моральної шкоди як немайнової шкоди. Так, позивачем заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі, яка є вимогою майнового характеру, та вимогу про відшкодування моральної шкоди, яка є вимогою немайнового характеру. Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України «Про судовий збір», відповідно до ч.3 ст.6 якого за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Outcome: approved