Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до Козелецького районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 березня 1994 року між ним та [PERSON] Відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Сімейне життя не склалось, подружні відносини фактично припинені з кінця 2012 року, з того часу проживають окремо. Шлюб між сторонами на даний час розірвано на підставі рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року. В період шлюбу, за час спільного проживання сторони за спільні грошові кошти спільно збудували житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який на підставі свідоцтва про право власності, виданого Крехаївською сільською радою 26 червня 2012 року згідно з рішенням № 22 від 29 травня 2012 року, було зареєстровано КП «Ніжинське МБТІ» на відповідача як на власницю. [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просила суд поділити спільне майно подружжя у вигляді майнових обов'язків за договором позики від 25 серпня 2006 року, який укладений в формі розписки, наданої [PERSON] [PERSON], та визнати [PERSON] боржником в розмірі 1/2 частини грошових зобов'язань за даним договором позики. Зустрічний позов обґрунтовувано тим, що нею було укладено договір позики від 25 серпня 2006 року, за яким набуто майно у виді майнових зобов'язань. Гроші було витрачено на нерухоме майно, на яке претендує позивач, а отже і набуті майнові обов'язки являють собою об'єкт спільної сумісної власності подружжя, яке і просить поділити [PERSON]. В судовому засіданні позивач за первісним/відповідач за зустрічним позовом та його представник первісний позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в ньому, та просили суд первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним та її представник підтримали в повному обсязі зустрічний позов, просили суд відмовити в задоволенні первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог. Третя особа - [PERSON] в судові засідання не з'являлася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності /а.с. 37/. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши надані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області 12 березня 1994 року, актовий запис № 19 /а.с. 24 - копія свідоцтва про шлюб/. Згідно з рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано /а.с. 9/. 24 жовтня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» /а.с. 227 - копія свідоцтва про шлюб/. В судовому засіданні 26 вересня 2014 року відповідачем за первісним позовом було пред'явлено суду паспорт на ім'я [PERSON], виданий Дніпровським РВ УМВС України в м. Києві 21 листопада 2013 року. [PERSON] пояснила, що одразу після реєстрації шлюбу подала документи на заміну паспорту, проте тривалий час не могла його забрати, тому до відома судів при попередньому розгляді справи інформацію про зміну прізвища не доводила. 28 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1459 га, яка розташована в [ADDRESS] /а.с. 30/. Згідно з випискою з рішення виконавчого комітету Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області «Про надання дозволу на будівництво житлового будинку і господарських приміщень і споруд» № 52 від 04 жовтня 2011 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарських приміщень і споруд в [ADDRESS] /а.с. 48/. Відповідно до виписки з рішення виконавчого комітету Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області «Про оформлення права приватної власності» від 14 грудня 2011 року виконкомом сільської ради було прийнято рішення оформити право приватної власності з послідуючою видачею свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна розташовані в с. Крехаїв, зокрема, на ім'я [PERSON] на житловий будинок в [ADDRESS] /а.с. 49/. 26 червня 2012 року виконавчим комітетом Крехаївської сільської ради на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: будинок [ADDRESS] /а.с. 47/. На запит адвоката [PERSON] за підписом начальника Остерської дільниці Комунального підприємства «Ніжинське міське бюро технічної інвентаризації» надано відповідь, що згідно з даними КП «Ніжинське МБТІ» будинок [ADDRESS] побудований в 2008 році. Згідно з Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації будівництво житлового будинку «А», прибудови «а» по [ADDRESS] розпочато в 2008 році /а.с. 181-182/. В судовому засіданні за згодою позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним [PERSON] було допитано в якості свідка і він пояснив суду, що вони з [PERSON] до 2005 року проживали в м. Ананьїв Одеської області, звідки переїхали до м. Києва, де почали проживати разом з матір'ю [PERSON] - [PERSON] та її сином - [PERSON]. На кошти, які ним були отримані від продажу будинку в м. Ананьїв в 2005 році, ним разом з [PERSON] було придбано земельну ділянку по [ADDRESS]. В 2007 році вони почали будувати будинок на згаданій земельній ділянці, а в 2011 році побудували прибудову до будинку. При цьому, вони продовжували проживати в м. Києві і на вихідні дні разом з дружиною, її матір'ю приїжджали в с. Крехаїв, де і займалися будівництвом. Будівництвом він займався самостійно, без залучення додаткової фізичної сили. До 2012 року він проживав разом з [PERSON] в м. Києві, а потім переїхав в с. Крехаїв, де і проживає понині. В судовому засіданні 26 вересня 2014 року за наявності згоди [PERSON] її було допитано в якості свідка і вона дала показання, що в 2005 році вони з [PERSON] переїхали з м. Ананьїв до м. Києва, де почали проживати разом з її батьками. Коли було прийнято рішення так би мовити «роз'їхатися», батьки погодилися дати кошти на будівництво за умови, що все майно належатиме [PERSON]. Шлюбні відносини з [PERSON] припинені з кінця 2007 року. З 2012 року [PERSON] проживає в с. Крехаїв, де він проживав до цього часу, їй невідомо. Будівельні матеріали для будівництва будинку закуповувалися за ті кошти, що давала [PERSON], а [PERSON] лише своєю трудовою діяльністю брав участь в будівництві, оскільки ніде не працював. Кошти, які він отримав від продажу будинку в м. Ананьїв ним були витрачені на придбання зварювального апарату та інших інструментів. Свідок [PERSON] дав суду показання, що [PERSON] будинок [ADDRESS] будував сам, починаючи з 2007 року. Спочатку на будівництво приїжджали і [PERSON], і її мати. Востаннє він бачив [PERSON] в с. Крехаїв навесні 2013 року. До цього часу вони приїжджали разом на вихідні, але потім поверталися до м. Києва, де працювали. За які кошти будувався будинок йому невідомо. Свідок [PERSON] дав показання, що [PERSON] будівництво спірного будинку почав приблизно в 2006-2007 роках. Будинок будував сам. Востаннє [PERSON] в с. Крехаїв він бачив в 2013 році, коли вони приїжджали обробляти город. За які кошти будували будинок, йому невідомо, але [PERSON] розповідав, що в м. Ананьїв свого часу продав будинок, який був його спадковим майном. Вирішуючи питання про належність будинку [ADDRESS] Козелецького району до спільної сумісної власності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. за № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За змістом положення ст. 61 СК України в Україні діє презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, і, отже, у зв'язку з перерозподілом тягаря доказування, саме відповідач має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Оскільки на момент будівництва будинку [ADDRESS] та отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на нього, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, права [PERSON] захищені презумпцією спільності майна подружжя, дію якої відповідач не спростував, так як не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту роздільного проживання. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток подружжя в спільно нажитому майні. Твердження позивача про те, що [PERSON] не мав самостійного заробітку на час перебування в шлюбі, не спростовують набуття майна за режимом спільної сумісної власності з урахуванням положень ст. 60 СК України. Крім того, такі твердження частково спростовані даними, отриманими з Державної фіскальної служби України /а.с. 251-252/. Оцінюючи показання [PERSON], що будинок насправді був побудований в 2011 році, суд ставиться до них критично, оскільки вони спростовані показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та даними Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] власним підписом підтвердила час початку будівництва - 2008 рік /а.с. 181-182/. В судовому засіданні 26 серпня 2014 року представником відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним [PERSON] було надано заяву за підписом [PERSON], адресовану в.о. начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області, з якої вбачається, що [PERSON] доводить до відома адресата про невірність запису в технічній документації щодо року початку та закінчення спірного будівництва /а.с. 209/. Оцінюючи наданий документ як доказ, суд вважає, що він не може бути взятий до уваги судом як належним та допустимий доказ на підтвердження факту будівництва спірного будинку в 2011 році. Суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя у вигляді майнових обов'язків за договором позики від 25.08.2006 року та визнання [PERSON] боржником в розмірі 1/2 частини грошових зобов'язань за даним договором позики, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25 серпня 2006 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] суму, еквівалентну 24 000,00 доларам США на купівлю земельної ділянки і зведення будинку для сина - [PERSON] /а.с. 23 - копія розписки, оригінал якої судом було оглянуто в судовому засіданні/. Як пояснили сторони в судовому засіданні, [PERSON] є рідним сином [PERSON], проте є дитиною від іншого шлюбу. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено та вирішено стягнути з останньої на користь [PERSON] 625 865 грн. 23 коп. боргу за договором позики /а.с. 25-27/. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Таким чином, як вбачається зі змісту ч. 4 ст. 65 СК України та висловленої Верховним Судом України правової позиції, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для іншого з подружжя, за наявності одночасно двох обставин: - договір укладено в інтересах сім'ї; - отримане за договором використано на задоволення потреб сім'ї. Відповідно до змісту розписки кошти [PERSON] були взяті в борг для задоволення потреб її сина - [PERSON]. Взяття коштів в борг з метою придбання нерухомого майна для сина підтвердила в судовому засіданні і [PERSON] На підставі викладеного суд приходить до думки, що отримані кошти згідно розписки від 25 серпня 2006 року про боргове зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] не можна вважати договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім'ї, так як гроші позичались на придбання земельної ділянки та будівництво будинку для сина відповідача за первісним позовом, тобто, договір був укладений в інтересах третьої особи. Крім того, [PERSON] не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти, отримані за договором позики від 25 серпня 2006 року, були витрачені в інтересах сім'ї. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що сума боргового зобов'язання в розмірі 24 000,00 доларів США розподілу між сторонами не підлягає. Таким чином, суд дійшов висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, тому первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з урахуванням викладеного вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи задоволення первісного позову, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути понесені позивачем витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1453,00 грн. (сплачений позивачем при поданні позовної заяви) та судового збору в розмірі 1018,00 грн., сплачений за подання касаційної скарги, а всього судові витрати в розмірі 2 471,00 грн.

Outcome: approved