Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом (з урахуванням зменшення позовних вимог), щодо вселення [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) до належної йому на праві власності квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що позивач є власником квартири [ADDRESS] згідно з даними, які містяться у Інформаційній довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Проте, відповідачі перешкоджають позивачу у вселенню - користуванню цією квартирою [ADDRESS], зокрема шляхом відсутності вільного доступу до вказаної квартири. У письмовій заяві позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позовну заяву, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Дослідивши та проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, враховуючи положення ч.2 ст.64 ЦПК України, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач зазначений власником квартири [ADDRESS] згідно з даними, які містяться у Інформаційній довідці від 21.11.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.61, 62). При цьому, позивач, має підстави передбачати можливість порушення свого права власності відповідачем (яким не спростована наявність такої ймовірності), зокрема в частині вселення, користування вказаним майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.386 ЦК України: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме належить: вселити [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) в квартиру [ADDRESS]; в задоволенні решти позовних вимог належить відмовити. Так, відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. Відповідно до положень ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до положень ст.60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, позивачем не обгрунтовані обставини набуття вказаного нерухомого майна саме поза шлюбом (за умови наявності в Дарницькому районному суді м. Києва аналогічного позову [PERSON] про виселення (справа № 753/18407/16-ц)). Крім того, судом враховано, що згідно з іпотечним договором від 09 жовтня 2010 року (щодо набуття права власності на вказану квартиру [ADDRESS]) позивач діяв від імені та в інтересах [PERSON] - "Іпотекодержателя" (а.с.59, 60), при цьому, вказана довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно датована ще 21.11.2016 року. Крім того, судом враховано перевагу норм міжнародного права, а саме, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказаний розумний строк для справи даної категорії визначено згідно з національним законодавством, а саме у ч.1 ст.157 ЦПК України, згідно з імперативними вимогами якої - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (яке було відкрито згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 13 вересня 2017 року - а.с.63). Суд вважає, що відповідно до вимог ст.88 ЦПК України належить: стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] 551 грн. 20 коп. - судового збору, а саме по 275 грн. 60 коп. з кожної особи; повернути [PERSON] суму 640 грн. з р/р 31218206700003 МФО820019 ГУ ДКСУ у м. Києві, код 38021179, як зайве сплачену у виді судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved