Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення, у якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування від 03 лютого 2016 року. Разом з тим, прибувши 04 квітня 2016 року до зазначеного приміщення, представник [PERSON] - [PERSON] до квартири потрапити не змогла, оскільки квартира була зачинена на замок, а також через перешкоджання невідомих осіб. За даним фактом до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення. 21 червня 2018 року представником позивача отримано відповідь на його запит, у якому відповідач зазначив про те, що відповідно до технічного паспорту у будинку [ADDRESS] є приміщенням загального користування. Ухвалою суду від 17 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 26 листопада 2018 року до суду надійшов відзив КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечував проти поданого позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, з огляду на те, що відповідно до технічного паспорта від 1978 року на будинок [ADDRESS] кількість квартир у будинку складає 70, а відповідно до технічного паспорта від 18 жовтня 2010 року у будинку 71 квартира, у пункті 1 Технічна характеристика квартири якого зазначена жила площа квартири [ADDRESS] - 18, 5 кв.м., однак у плані цієї квартири таке приміщення відсутнє. Додатком до позову зазначено договір дарування від 03 лютого 2018 року, однак додана до позову копія договору з іншою датою та не завірена належним чином. Разом з тим, [PERSON] не перебуває у договірних правовідносинах із балансоутримувачем будинку. Також, позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження перешкоджання відповідачем у користуванні квартирою. Ухвалою від 28 листопада 2018 року закрито підготовче та призначено її до судового розгляду по суті. 08 січня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача, згідно якої остання зазначила, що внесення до технічного паспорту будинку 70 квартир є суто помилкою відповідача або органів, що виготовляли такий паспорт. Разом з тим, позивачем повідомлено про технічну помилку під час зазначення у додатках до позову дати договору дарування і вказано, що копії документів, подані до позову, засвідчені в установленому законом порядку, а засвідчувати копії документів, що направляються іншим сторонам закон не зобов'язує. Щодо відсутності правовідносин між позивачем та відповідачем, як споживачем послуг та балансоутримувачем будинку, зазначає, що саме на відповідачеві лежить обов'язок готувати та укладати договору з споживачами комунальних послуг. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти поданого позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 15 вересня 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва було затверджено мирову угоду у справі №761/9522/14-ц. Згідно вказаної ухвали та мирової угоди [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS]. 27 жовтня 2015 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 03 лютого 2016 [PERSON] подарувала зазначену квартиру [PERSON], шляхом укладення Договору дарування, що був посвідчений ПНКМНО Скляр\~О.С. 20 квітня 2016 року [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі, про що свідчить відповідна відмітка в її паспорті. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, [PERSON] у квартирі фактично не проживала, а 04 квітня 2016 року при намаганні потрапити представником позивача до зазначеної квартири, виявилось, що приміщення зачинене на замок та невідомі особи перешкоджали останньому у вільному доступі до приміщення. За даним фактом до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві було подано відповідну заяву про вчинення кримінального правопорушення. Досуцове слідство за даним фактом станом на час подання позову не завершене. 13 червня 2018 року представник позивача адвокат [PERSON] направив адвокатський запит до відповідача, у жому ставив питання про те, ким саме використовується квартира, же цільове призначення має вказане приміщення. 21 червня 2018 року відповідачем було надано відповідь на адвокатський запит, у жому відповідач, зокрема зазначив про те, що відповідно до технічного паспорту будинку [ADDRESS] є 70 квартир. Приміщення [ADDRESS] є приміщенням загального користування. До того ж, зазначено про те, що одна з кімнат зачинена на замок. Таким чином, позивач вважає, що встановлення замку є суттєвою перешкодою у користуванні ним своєю власністю. За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46356981 від 27 жовтня 2015 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52562782 від 03 лютого 2016 року вбачається, що зазначені документи видані відносно квартири [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту [NUMBER] на квартиру [ADDRESS], її загальна площа складає 37 кв.м., така квартира складається із однієї кімнати жилою площею 18,5 кв.м. Крім того, [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS], що підтверджується Довідкою форми № 3 від 20 квітня 2016 року. Разом з тим, згідно технічного паспорта від 1978 року на будинок [ADDRESS] кількість квартир у будинку складає 70. У відповідності до ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. За таких обставин, суд критично відноситься до посилань відповідачана те, що приміщення під [ADDRESS] є приміщенням загального користування, оскільки воно відсутнє у технічному паспорті на будинок, як квартира. Враховуючи, що всі надані позивачем документи свідчать про те, що приміщення під [ADDRESS] є саме квартирою, суд приходить до висновку, що у технічному паспорті на будинок допущено помилку, а відтак позивачу, як власнику квартири чиняться перешкоди у вільному здійсненні ним права користування своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-BP від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенті про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу І та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Разом з тим, судом не приймаються зауваження сторони відповідача відносно відсутності договірних відносин між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» та [PERSON], як споживачем послуг та балансоутримувачем будинку, оскільки у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме на відповідачеві лежить обов'язок готувати та укладати договору з споживачами комунальних послуг. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердженняу судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved