Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення щомісячно аліментів на її утримання, як дружини, починаючи з 27 вересня 2013 року і до досягнення дитиною [PERSON] трьохрічного віку в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку починаючи з 27 вересня 2013 року. В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що шлюб між нею та відповідачем було укладено 16 липня 2012 року. Від даного шлюбу [INFO] року, народився син [PERSON]. Після закінчення вищого навчального закладу, вона не працює та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Син проживає разом із нею, перебуває на її утриманні, а відповідач не виконує належним чином обов'язки по утриманню сім'ї та її , як дружини, не надає належної матеріальної допомоги. Просить стягнути з відповідача аліменти щомісячно на її утримання починаючи з 27 вересня 2013 року і до досягнення дитиною [PERSON] трьохрічного віку в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, а також стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснив, 02.12.2013 року судом ухвалено рішення про стягнення аліментів із відповідача на утримання сина, на даний час у нього існує заборгованість по аліментах на дитину в розмірі 12 тис. грн. Шлюб між сторонами розірвано 29.01.2014 року. Відповідач добровільно обов'язки по утриманню сім'ї не виконує, а позивач ніде не працює , оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні, позовні вимоги заперечив, та пояснив, що 29.01.2014 року шлюб між ним та позивачкою розірвано, з ініціативи [PERSON]. Рішенням Франківського районного суду від 02 грудня 2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] стягнення з нього на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі ? від усіх видів його заробітку. Заочне рішення переглядалося за його заявою та залишено в силі ухвалою суду від 04 квітня 2014 року. Вважає, що аліменти на користь дружини є достатніми і для її утримання. Остання більше не являється його дружиною, а крім того на його утриманні перебувають батьки пенсіонери, просить відмовити в задоволені позову. Звернув увагу суду на те, що він не залишив позивачу дитину на постійне проживання з нею. Неодноразово пропонував їй, щоб вона дала дитину на тимчасове проживання з ним, однак позивач відмовляється від цих його пропозицій. Просить відмовити в задоволенні позову враховуючи присуджені аліменти та його майновий стан. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у позові слід відмовити за безпідставністю такого. Судом встановлено, що 16 липня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року розірвано з ініціативи [PERSON] (а.с.6). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO]. ( а.с.7) Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2013 року задоволено уточнені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь для утримання сина [PERSON] в розмірі ? від усіх видів його заробітку , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 вересня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] працевлаштований, працює офіційно в ТОВ "Епіцентр К" на посаді продавця непродовольчих товарів , має постійний заробіток, однак як вбачається із довідки виданої ТОВ «Епіцентр К» не стабільний. Відповідно до довідки розрахунку, із заробітної плати [PERSON] за 01.03.2014 - 31.03.2014 року,відраховано аліменти в розмірі 2420 грн. Сальдо по заборгованості аліментів нуль. Таким чином покликання представника позивача про н6аявність заборгованості з аліментів на сина в розмірі 12 тисяч грн. не доведена та нічим не підтверджена. Відповідач стверджує, що позивач [PERSON] відмовляється дати сина на проживання до нього, тобто до батька, а представником позивача вказані факти не спростовані. Згідно ч.1 ст.75 СК України - дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Частиною 1 ст.76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.84 СК України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст.84 СК України, право на утримання, дружина з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аналогічне право , передбачене і для чоловіка, з яким проживає дитина (ст.. 86 Сімейного кодексу України. Представник позивача в судовому засіданні, як сама позивач не6 довели, що відповідач відмовляється від проживання дитини з ним, а останній стверджує, що позивач сама відмовляється від його пропозиції. Таким чином, виникнення у дружини, з якою проживає дитина, права на утримання обумовлене наявністю такого права і у чоловіка, а крім того обумовлено наявністю у чоловіка чи жінки можливості надавати матеріальну допомогу. З огляду на те, що відповідачу за рішенням суду присуджено сплачувати аліменти на користь позивача [PERSON] для утримання дитини в розмірі ?, що суд вважає достатнім і для часткового утримання позивача. При цьому суд виходить із матеріального становища відповідача та його бажання приймати участь в утриманні дитини. Відповідно до ст.. 80 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і ( або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Приймаючи дане рішення, суд враховує також, що позивач проживає з батьками працездатного віку. При цьому суд відхиляє як доказ позивача довідку ЛКП « Навколо базару» № 407 від 17 лютого 2014 року про те, що позивач [PERSON] не працює, оскільки такий доказ суд визнає неналежним. Пленум Верховного Суду України у першому абзаці п. 21 своєї постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» роз'яснив, що згідно зі змістом ст.. 32 КпШС правом на стягнення аліментів користується не тільки той з подружжя, хто є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, зокрема дружина у період вагітності та протягом трьох років після народження дитини чи перебування у відпустці по догляду за хворою дитиною до досягнення нею шести років, а й чоловік, якому надана така відпустка. У другому абзаці п. 21 цієї постанови зазначено, що у перелічених випадках аліменти стягуються за умови , що той з подружжя, до кого пред'явлені вимоги щодо утримання, спроможний його надати. У ч. 4 ст. 32 СК України, зазначено, що вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Це повністю відповідає вимогам конституції України про рівність прав та обов'язків подружжя у шлюбі та сімї та про обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Вирішуючи дану справу, суд враховуючи вищевикладене та виходячи із присуджених аліментів, що підлягають стягненню з відповідача , приходить до висновку, що у позові слід відмовити. Судові витрати стягнути у відповідності до вимог ст..88 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: approved