Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що 22.11.2017 року на посаду касира-товарознавця відділення ломбарду № 44-Д в місті Дніпро по вул. Шолохова, 7 і який є відокремленим підрозділом повного товариства «Ломбард «Наше діло» Галатін і компанія» була прийнята відповідач по справі. Наказом від 24.07.2018 року № 50 [PERSON] була звільнена з підприємства. 22.11.2017 року із відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, Згідно умов якого відповідач зобов`язана в установленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей, дбайливо ставитись до цінностей. У результаті інвентаризації була виявлена нестача виробів із дорогоцінних металів на суму 6375,20 грн., зданих до ломбарду під заставу за договорами кредиту: АО 162656 обручка з каменем проба 585 вага 8,7 г предмет застави відсутній. У результаті перевірки причин утворення нестачі було встановлено, що нестача виникла з вини касира-товарознавця ломбарду [PERSON] , яка порушила вимоги посадової інструкції касира-продавця, а саме: за вказаним договором касир-товарознавець [PERSON] оформила видачу кредиту сама собі без передачі до ломбарду предмету-застави золотої обручки. Договір підписаний особисто відповідачем і від особи кредитодавця і від особи позикодавця. Отримала грошові кошти в сумі 6375,20 грн. і на роботу не вийшла, кредит не повернула. Надати письмові пояснення [PERSON] відмовилась, із актом інвентаризації відмовилась ознайомитись. За результатами інвентаризації складено акт від 15.05.2018 року. При звільнені відповідача із сум, які їй нараховані були при звільненні було утримано 3303,59 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди. Таким чином, залишок суми, яке підлягає відшкодуванню становить 3071,61 грн., які позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати по справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з`явилася, про час, дату та місце слухання справи повідомлена належним чином,тому суд вважає можливим зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,3 ст. 3 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено положеннями частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України). Судом встановлено, що Наказом № 82 від 20.11.2017 року Повного товариства «Очкур і Компанія ломбард Наше Діло» прийнято відповідача по справі на посаду касира-товарознавця за строковим трудовим договором строком на 3 місяці з 22.11.2017 року. 01 травня 2018 року відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, згідно умов якого відповідач зобов`язана в установленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей, дбайливо ставитись до цінностей. 15 травня 2018 року згідно до Наказу на проведення інвентаризації № 38 була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться у відділенні ломбарду, в якості застави (ювелірні вироби з золота та срібла), грошові кошти. В результаті інвентаризації була виявлена нестача виробів із дорогоцінних металів на суму 6375,20, зданих під заставу за договором кредиту. В результаті перевірки причин утворення нестачі було встановлено, що нестача виникла з вини відповідача, яка порушила вимоги посадової інструкції касира-продавця, а саме: за вказаним договором касир-товарознавець [PERSON] оформила видачу кредиту сама собі без передачі до ломбарду предмету-застави золотої обручки. Договір підписаний особисто відповідачем і від особи кредитодавця і від особи позикодавця. Відповідно до Наказу № 50 від 23.07.2018 року позивача звільнено відповідача з 24.07.2018 року із займаної посади через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин у відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст.130 КЗпП). Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, [PERSON] відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір. При звільнені [PERSON] із сум, які їй нараховані були при звільненні було утримано 3303,59 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди. Частиною 1 ст.137 КЗпП України встановлено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.22ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору в сумі 768,40 грн. Оскільки позивачем під час звернення до суду не доплачено судовий збір в розмірі 1152,60 грн., він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved