Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивачка 12.09.2013 року звернулася до суду з позовною заявою, яку 27.03.2015 року уточнила, до [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] ., витребувати від громадянина [PERSON] вказану квартиру на її користь, та виселити [PERSON] з спірної квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що [PERSON] 07.08.2000 року склала заповіт на [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 09.09.2001 року помер. Згодом 19.06.2002 року [PERSON] склала заповіт на усе майно на користь [PERSON] 23.04.2006 року [PERSON] померла, і після її смерті відкрилася спадщина у склад якої увійшла квартира № 49, що розташована за адресою: м.Одеса, вул..Фонтанська дорога, 4, в м.Одесі, але про це позивачці стало відомо лише у 2008 році, у звязку з чим, вона звернулася до нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.03.2013 року, її було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. 22.07.2013 року вона звернулася до нотаріуса та надала відповідну заяву, але у нотаріуса їй стало відомо, що квартира [ADDRESS], вибула з її володіння. на підставі рішення суду на вказану квартиру, яким було визнано право власності за [PERSON]. В подальшому [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, який зареєстрував право власності в КП «ОМБТІ та РОН». Згідно норм ЦК України 2004 року, який був чинний на момент складання заповітів, заповіт складений 19.06.2002 року скасовує попередній заповіт від 07.08.2000 року. Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.08.2007 року на підставі якого [PERSON] як власник квартири, продала квартиру № 49 в будинку№4 по вул.Фонтанська дорога в м.Одесі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, скасовано ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2008 року та в подальшому позов залишено без розгляду. На даний час позивачка позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, та як квартира досі зареєстрована за [PERSON], тому просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, витребувати від [PERSON] спірну квартиру на її користь та виселити [PERSON] з вказаної квартири. [PERSON] 12.09.2014 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 29.06.2002 року (реєстровий № 2875) за яким [PERSON] заповіла усе належне їй майно [PERSON], та договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, який був укладений між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], та [PERSON] (реєстровий № 1272) за яким [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру №49, що розташована у будинку № 4 по вул..Фонтанська дорога в м.Одесі. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 30.03.2015 року вищевказані позови були обєднані в одне провадження.. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 28.04.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту та договору купівлі-продажу залишено без розгляду згідно п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, проте надала до суду заяву якою позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та розглядати справу за її відсутністю. В минулих судових засіданнях повністю підтримала позов та зазначила що тривалий час судилася з приводу заповіту , потім дізналася що квартира вже продана незаконно, та зараз в ній проживає [PERSON] Позивачка [PERSON] в своїх поясненнях вказала, що вона ніколи не проживала та не проживає у спірній квартирі, вони з [PERSON] були подругами, і [PERSON] приїжджала до неї на дачу на оздоровлення. А на теперішній час вона позбавлена можливості користуватися своєю спадщиною оскільки квартира зареєстрована на [PERSON] та в ній проживає [PERSON] В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не надавав. В минулих судових засіданнях позов не визнав, просив відмовити. При цьому пояснив, що в нього є тільки право власності на спірну квартиру та вже тривалий час вказана квартира не знаходиться в його володінні та користуванні, так спочатку в квартирі мешкала [PERSON] до моменту своєї смерті, а потім з 2008 року мешкає [PERSON], яка вважає себе правонаступницею [PERSON] Також зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, який повністю виконаний з обох сторін, він є добросовісним набувачем майна (квартири). Також в своїх запереченнях проти позову [PERSON], (а.с. 51-54 т.2), він вказав, що у 2007 році в спірній квартирі за дозволом [PERSON] мешкали невідомі йому особи вірменської національності, а [PERSON] почала мешкати у квартирі не з початку 2008 року, а пізніше, коли з неї були виселені особи вірменської національності. За усною домовленості між ним та [PERSON], він не перешкоджав в її проживанні в квартирі до її смерті. Також він зазначав що в спірній квартирі не проживав. В судове засідання не зявилася відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] ( який діє на підставі довіреності від 25.09.2013 року), про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. В минулих судових засіданнях, представник відповідача позов не визнав, просив у задоволені позову [PERSON] відмовити, при цьому пояснив, що з початку 2007 року по липень 2013 року [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сімєю, так як [PERSON] була лежачою хворою то їй була необхідна постійна допомога, [PERSON] доглядала її. [PERSON] зі слів [PERSON] було відомо, що [PERSON] склала заповіт на [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, на підставі рішення суду за [PERSON] визнано право власності на всю квартиру [ADDRESS], яка залишилася після смерті [PERSON] 17.12.2007 року було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру, однак [PERSON] не проживав в цій квартирі, в ній весь час до моменту смерті проживала [PERSON] та з початку 2007 року до теперішнього часу проживає [PERSON], яка вважає себе правонаступником [PERSON], так як [PERSON] залишила на її імя заповіт. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників процесу в минулих судових засіданнях, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступник підстав. Судом встановлено, що 07.08.2000 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким вона заповіла в рівних долях [PERSON] та [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS].(а.с. 177), яка складається з 3-х житлових кімнат заг. пл..56,9 кв.м. та житл. пл..38,4 кв.м. згідно технічного паспорта (а.с.20-21). Вказана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.1992р.(а.с.182). 09.09.2001 року [PERSON] помер. 19.06.2002 року [PERSON] склала новий заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу та зареєстрований у реєстрі за № 2875, згідно якого вона заповіла усе належне їй майно [PERSON]О.(а.с. 16, 156). 23.04.2006 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 1324192, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області від 22.03.2008 року. (а.с. 15,154). Однак заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.08.2007 року , встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після [PERSON], і визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], та банківські вклади на імя [PERSON] (а.с. 22) 17.12.2007 року між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON]Є на підставі довіреності від 13.07.2007 року, та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу, на підставі якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. (а.с. 19) На підставі вказаного договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] згідно [PERSON] з Державного реєстру правочинів від 22.12.2007 року, що також підтверджується інформаційною відомістю КП «БТІ» ОМР від 29.04.2015р. (а.с 215-216) . Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2008 року заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.08.2007 року скасовано.(а.с 23). Як вбачається зі спадкової справи № 803/06р. до майна померлої 23.04.2006 року [PERSON], 26.07.2013 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. (а.с. 153). Проте на час розгляду справи вона спадщину не отримала. Також судом встановлено та підтверджується поясненнями [PERSON] в судовому засіданні, що він лише двічі був у спірній квартири, не проживає в ній, не користується та не розпоряджується своїм майном, після укладення договору купівлі-продажу продажу спірної квартири від 17.12.2007 року, [PERSON] за усною домовленістю з [PERSON] не заперечував проти того, щоб [PERSON] проживала в квартирі довічно. Після смерті [PERSON], в квартирі залишилася проживати [PERSON], проти чого він не заперечував. Крім того [PERSON] пояснив, що [PERSON] ще за життя [PERSON] намагалася зареєструватися за адресою: [ADDRESS], однак він заперечував проти її реєстрації.. Як вбачається зі спадкової справи № 44/2014р. щодо майна померлої 07.08.2013 року [PERSON]Є , [PERSON] (ід код [NUMBER]) звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише 03.02.2014 року. Відповідно до заповіту від 10.09.2009 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] Згідно довідки № 230 від 16.12.2013 року [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO] з 19.12.2007 року по день смерті, 07.08.2013 року. (а.с. 90-102 т.2). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Виходячи з цього суд приходить до висновку, що будь-яких прав на спірну квартиру [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] , не може мати оскільки [PERSON] не мала на момент своєї смерті права власності на вказану квартиру. Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.03.2013 року , яке набрало законної сили, по справі № 2-4647/11 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання угоди недійсною, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 23.04.2006 року, терміном 6 місяців з дня набрання цим рішенням чинності, в іншій частині позовних вимог відмовлено.(а.с. 59-65). Згідно мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19.03.2013р. позов [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа-Коваленко О.О. про визнання права власності в порядку спадкування та позов [PERSON] до [PERSON], третя особа-Загоруйко Н.Є., приватний нотаріус Одеського міського нотарільного округу [PERSON] про визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду. Також суд прийшов до висновку що із укладанням [PERSON] заповіту 19.06.2002р. було скасовано заповіт від 07.08.2000р. За таких обставин з моменту укладання [PERSON] заповіту від 19.06.2002р. [PERSON] була єдиною спадкоємицею [PERSON] Також судом зазначено що у даному випадку [PERSON] було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом предявлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст.215,216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судових рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 544 ЦК УРСР, який був чинним на момент складення [PERSON] заповітів від 7 серпня 2000 року та 29 червня 2002 року, заповіт складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Таким чином, суд доходить до висновку, що із укладенням [PERSON] заповіту 29 червня 2002 року було скасовано заповіт від 7 серпня 2000 року. За таких обставин, з моменту укладення [PERSON] заповіту від 29 червня 2002 року [PERSON] є єдиною спадкоємицею [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. При цьому судом встановлено, що [PERSON] звернулась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, проте була позбавлено можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку, оскільки на той момент спірна квартира вже не була зареєстрована за спадкодавцем, а була зареєстрована за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2007р. На час розгляду справи заповіт [PERSON] від 19.06.2002 року в судовому порядку недійсним не визнано. У звязку з зазначеним суд приходить до висновку, що [PERSON] незаконно володіє спірним майном, оскільки придбане ним майно -спірна квартира, у особи ([PERSON] ) , яка не мала право його відчужувати. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - предявити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦКпозов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 37 вищезазначеного Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. зазначено: З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Виходячи із того, що відповідно до ч.1, ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом, а успадкування майна є формою набуття (переходу) прав в т.ч. і права власності від померлої особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Тому з огляду на положення ст. 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає доцільним захистити права позивачки і шляхом визнання за ним права власності на зазначену квартиру. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Так, у главі 29 ЦК передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Приймаючи до уваги встановлені факти суд вважає що вимоги позивачки щодо набуття права власності на зазначене в позові майно та витребування вказаного майна є правомірними і такими що ґрунтуються на вищенаведених нормах матеріального права а відтак підлягають задоволенню. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК. Згідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Виходячи з вищезазначеного та норм ст.ст. 319, 391,396 ЦК України, суд також приходить до висновку що [PERSON] проживає в спірній квартирі без законних підстав і без згоди позивача, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, у звязку з чим також підлягають задоволенню позовні вимоги про її виселення.

Outcome: approved