Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], звернулись до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON], про встановлення порядку користування квартирою, відповідно до вимог ст. ст. 355, 358 ЦК України просять суд встановити порядок користування квартирою по вул. Пирогова, 2а, в м. Білгород-Дністровському Одеської області наступним чином: а) надати позивачам [PERSON] та [PERSON] право володіння та користування жилою кімнатою № 5 площею 13,9 кв.м.; б) надати відповідачу [PERSON] право володіння та користування жилою кімнатою № 8 площею 11,3 кв. м.; в) залишити в сумісному користуванні лоджію, кухню, ванну кімнату, коридор, туалет, комору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вони та відповідач являються власниками квартири по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровський Одеської області. Так, [PERSON] на підставі договору дарування від 11.02.2017 року належить 1/4 частина квартири по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровський Одеської області; [PERSON] належить право власності на 1/4 частину вищевказаної квартири, згідно свідоцтва про право власності від 20.02.2013 року; [PERSON] належить 1/4 частина квартири по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровський Одеської області на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.2013 року та [PERSON] належить 1/4 частина квартири по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровський Одеської області на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.2013 року. Тобто їм належить по 1/2 частини спірної квартири, загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., яка складається з 2-х житлових кімнат, коридору, ванни, туалету, комори, лоджії та кухні. Однак, вони не мають можливості володіти та користуватись своєю часткою квартири, тому що відповідач перешкоджає у цьому. Їх пропозиції узгодити питання про володіння та користування спірною квартирою відповідач залишає без уваги. Окрім того, в квартирі зареєстрована та проживає їх мати [PERSON], яка подарувала свою частку в квартирі відповідачу, і сумісно з останнім не впускає їх в квартиру, не дає ключі від вхідних дверей. [PERSON] займає кімнату № 8, жилою площею 11,3 кв.м. Спірну квартиру поділити неможливо, тому що в спільному користуванні залишаються не тільки вхід в неї, а й всі допоміжні приміщення. Отже, на підставі вказаного вище, а саме того, що відповідач перешкоджає у володінні та користуванні належної їм частки у праві власності, а поділити спірну квартиру неможливо, вони і звернулись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечував, надавши до матеріалів справи письмові заперечення та відзив. Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог також заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши в якості свідків [PERSON], [PERSON], ретельно перевіривши матеріали справи та надані суду доказі, в обґрунтування кожної із сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Так, матеріалами справи встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] належить кожному по 1/4 частині права власності на квартиру №44, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Пирогова, буд. 2а на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням, серія та номер: 10523, виданого 20.02.2013 року Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради /л.с.5-6/. Відповідачу [PERSON] належить 1/4 частина права власності на квартиру №44, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород - Дністровський, вул. Пирогова, буд. 2а на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно з розпорядженням, серія та номер: 10523, виданого 20.02.2013 року Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради, та 1/4 частина права власності спірної квартири на підставі договору дарування, серія та номер: 246, виданий 11.02.2017 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно /л.с.4-6/. Позивачі у своєму позові зазначають, що їм чиняться перешкоди у користуванні належної їм частини у праві спільної часткової власності та додають до матеріалів справи заяву [PERSON] від 27.01.2017 року та лист № 42/1836 від 01.02.2017 року Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, з якого вбачається, що [PERSON] зверталась до Білгород-Дністровського ВП з приводу вчинення [PERSON] перешкод у користуванні належного їм права власності та їй рекомендовано за вирішенням спірних цивільно-правових питань звернутися до суду /л.с.10,11/. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить їм на праві спільної власності /спільне майно/. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, як витікає з норм казаної статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Вказане свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. В судове засідання були викликані свідки (за клопотанням позивачів): [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт перешкоджання відповідачем у здійсненні права власності квартирою позивачам. Також, стверджували, що бабуся позивача [PERSON] -[PERSON] не впускає позивача до квартири, що навіть дитині довелось ночувати в під`їзді. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача 31.05.2017 року надав до матеріалів справи свої письмові заперечення, в яких вказував на те, що згідно ордеру № 1108 серії НФ 29.04.2010 року, спірна квартира була отримана матірю відповідача та позивача [PERSON] Позивачі жодного дня не проживали у [INFO]. Всі матеріальні витрати щодо ремонту, оплати комунальних послуг, та інших необхідних заходів стосовно поліпшення стану квартири жодного разу н здійснювались позивачами. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON], яка багато років не спілкувалась з матірю, не цікавилась її життям. У січні місяці 2017 року позивач прийшла до матері з вимогами віддати правовстановлюючі документи на житло, зчинила галас, погрожувала матері. Сусіди почувши сварку викликали поліцію, з цього приводу був складений акт. Зазначає, що вимоги позивача щодо встановлення порядку користування майном задоволені бути не можуть, оскільки обставини, якими вони обґрунтовують свої вимоги не дають можливості, виходячи з рівності прав, надати перевагу одним та відповідно не прийняти інші. /л.с.30-33/. У якості обґрунтованості свої вимог надав до матеріалів справи наступні докази: ордер на житлове приміщення № 1108 серії НФ від 29.04.2010 року на імя [PERSON] та лист № 42/1691 від 31.01.2017 року Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про проведену перевірку /л.с.34-35/. Чинним законодавством передбачено, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Як встановлено судом, між співвласниками квартири виник спір щодо користування цією квартирою, вони не можуть дійти згоди щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном. Подаючи до суду позовну заяву, позивачами було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи /л.с.2/. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.06.2017 року, клопотання позивачів [PERSON], [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа, без самостійних вимог - [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою задоволено. Призначено по цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи можливо поділити спірну квартиру [ADDRESS], згідно з розміром часток кожного співвласника?; якщо розділ спірної квартири [ADDRESS] не можливий, надати варіанти порядку користування квартирою? Так, згідно висновку № 14/07 судової будівльно - технічної експертизи, складеного 19.07.2017 року вбачається, що на момент проведення дослідження, двокімнатна квартира №44, яка розташована на 4 поверсі 12-поверхового житлового будинку по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровський Одеської області, не підлягає поділу на дві самостійні квартири з окремими входами, кожна з яких мала б в своєму складі житлові і підсобні приміщення, що регламентуються будівельними нормами. Таким чином, дослідженням встановлено, що поділити спірну квартиру № 44 в житловому будинку по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровському Одеської області, відповідно до ідеальних часток співвласників нерухомого майна ( по 1/4, 1/4, і 1/2 частки) не надається технічно можливим. На розгляд суду запропоновано наступний варіант порядку користування квартирою № 44, розташованого на 4 поверху 12-поверхового житлового будинку по вул. Пирогова, 2а в м. Білгород-Дністровський Одеської області з врахуванням ідеальних часток співвласників по 1/4, 1/4 і 1/2 частки: - [PERSON] (1/4 частка), [PERSON] (1/4 частка) виділити в особисте користування: 4 - комора площею 3,5 кв.м., 5 - житлова, площею 13,9 кв.м; 6 - лоджія площею 4,8 кв.м, загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., що більше ідеальної частки за загальною площею на 5,45 кв.м. або більше на 31 692 грн. в ринкових цінах. - [PERSON] (1/2 частки) виділити в особисте користування: 8 - житлова, площею 11,3 кв.м., загальною площею 11,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., що менше ідеальної частки за загальною площею на 5,45 кв.м. або менше на 31 692 грн. в ринкових цінах. В загальному користуванні співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишити: 1 - коридор площею 10,5 кв.м., 2 - ванну площею 3,5 кв.м., 3 - туалет, площею 0,9 кв.м., 7 кухня, площею 10,3 кв.м., загальною площею 25,2 кв.м. Не погоджуючись з наданим висновком судового експерта представник відповідача 12.12.2017 року надав до матеріалів справи відзив на висновок експерта. Так, у вказаному відзиві відповідач зазначає, що ордер на житлове приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] від 29.04.2010 року було видано [PERSON]. З моменту його отримання вона постійно й одноособово мешкає у цій квартирі. У січні 2017 року [PERSON] уклала договір дарування з відповідачем, яким належну їй на праві власності частку подарувала синові [PERSON]. Але вона продовжує проживати у спірній квартирі, тобто право власності вона передала синові, але залишила за собою право користування житловим приміщенням. Згідно висновку експертизи від 19.07.2017 року [PERSON] позбавили права користування житловим приміщенням взагалі, бо експерт визначила порядок користування житловим приміщенням тільки між співвласниками. Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки, виданої 11.09.2017 року ОСББ «Еліта 2016», [PERSON] дійсно отримала житло 10.02.2010 року за адресою: [ADDRESS], площею 58,7 кв.м., та зареєстрована і мешкає за цією адресою по теперішній час. У відповідності до довідки № 24 від 26.09.2017 року, виданої ОСББ «Еліта 2016», [PERSON] дійсно сплачує комунальні послуги за адресою: [ADDRESS]. За період з 06.2016 - 09.2017 року сплачено: 1. Внески на утримання будинку та прибудинкової території 1727,63 грн; 2. Вивіз ТПВ 606,97 грн. Так, у відповідності до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. ЦК України виділив в якості самостійного право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема у ч. 1 зазначається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Вбачається, що дана норма покликана гарантувати права осіб-членів сім'ї у разі, коли вони в силу положень СК України не стають співвласниками житла. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Сервітут це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Чинним законодавством передбачена можливість припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна: згідно із частинами 2, 3 ст. 406 ЦК за наявності обставин, які мають істотне значення, і якщо сервітут перешкоджає використанню цього обєкту нерухомості за його цільовим призначенням. Обставинами, що мають істотне значення, є, наприклад, завдання шкоди в результаті користування чужим майном, вихід за встановлені межі користування і т. д. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved