Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивачі 12 березня 2020 року звернулись у суд з позовною заявою, в якій просять усунути ним перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнння [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що згідно свідоцтва від 18 березня 1997 року, про право власності на квартиру [ADDRESS] , така належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 21 лютого 2009 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 лютого 2009 року, виданим Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис №4, та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». 18 червня 2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18 червня 2011 року, виданим Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис №1, та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно довідки про склад сім`ї №02-28/125, виданої Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, за даною адресою, окрім них, зареєстрований відповідач [PERSON] , співмешканець, який не є членом їхньої сім`ї та був зареєстрований у зазначеній квартирі на його особисте прохання у 2012 році тимчасово, однак в даному житловому будинку не проживав, особистих речей не зберігав. Даний факт підтверджується довідкою №02-28/126 від 02 березня 2020 року, виданою Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, про те, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає більше 8 років. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі на підставі ст. 279 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] , який також представляє інтереси позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позовні вимого підтримав у повному обсязі, просив суд їх задоволити. 01.09.2020 року(вх.№4171) позивачами було подано відповідь на відзив, в якому зазначили, що вони не згідні з фактами викладеними у відзиві, так як такі не мають правового обгрунтування. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. 07 липня 2020 року подав до суду відзив на позовну заяву (вх. № 3170), в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки жоден із позивачів не довів наявності у нього на праві власності квартири за адресою [ADDRESS] , реєстрації за ними права власності на таку. Відтак не довели свого права на звернення в суд на підставі статей ст. 316, 317, 319, 321, 405, Цивільного кодексу України, положення яких спрямовані на захист прав та інтересів саме і виключно власників майна. Зазначив, що позивачами не доведено обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, спір виник цілком і повністю з їх вини, а наслідки таких дій позивачів, наслідки вирішення такого спору, про які вони просять у позові є неспівмірними із переслідуваною метою. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача - представника позивачів, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 4 та ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 18 березня 1997 року, виданого Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого в реєстрі за № 109, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 21лютого 2009 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 року 2009 року, виданим Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис №4, та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». 18 червня 2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18 червня 2011року, виданим Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, актовий запис №1, та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». З довідки про склад сім`ї 02-28/125 від 02 березня 2020 року, виданої Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, вбачається, що окрім позивачів, в квартирі [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] , співмешканець, який не є членом їхньої сім`ї та був зареєстрований у зазначеній квартирі на його особисте прохання у 2012 році тимчасово, однак в даному житловому будинку не проживав, особистих речей не зберігав. Даний факт також підтверджується довідкою №02-28/126 від 02 березня 2020 року, виданою Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області, про те, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає більше 8 років. Про те, що відповідач протягом останніх 7-8 років не проживає у спірному житлі, підтверджується також письмовими поясненнями, викладеними у відзиві на позовну заяву. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У тексті ст. 1 Першого протоколу Конвенції зазначено, що «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Таким чином судом достовірно встановлено, що [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] , не проживає більше вісім років, витрат по його утриманню не несе, а відтак втратив право на користування даним житловим будинком. Враховуючи вищенаведене, суд, приходить до висновку, що позов слід задовольнити та позбавити відповідача права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved