Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право на проживання [ADDRESS] та зняти з реєстраційного обліку посилаючись на те, що йому на праві приватної власності, належить житловий будинок [ADDRESS]. Відповідач в належному позивачу будинку з моменту реєстрації не проживає, що підтверджується актами обстеження житлового будинку. Відповідач не бере участь по утриманні будинку і прибудинкової території, тобто не виконує свої обов'язки, передбачені ч. 3 ст. 156 ЖК України. З огляду на вищевикладене позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з'явився, але надіслав заяву з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, але про час і місце розгляду справи був повідомлений двічі належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення судових повісток. Суд, з'ясувавши обставини справи, та перевіривши їх наявними у справі доказами, з урахуванням ст. 60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, встановлено, що всі докази надані. Протягом усього часу позивач не змінив позовних вимог, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що житловий будинок за [ADDRESS] належить позивачу, що підтверджується витягом про державну реєстрацію. Згідно актів обстеження будинковолодіння від 14.11.2013 року, 28.11.2013 року, вбачається, що відповідач на момент огляду будинку не проживає. Між сторонами виникли правовідносини з приводу житлових правовідносин, в яких відповідач зареєструвався але не проживав в будинку позивача. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Таким чином, зміст права власності становлять три складові право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як установлено в судовому засіданні позивач дійсно не може в повній мірі реалізувати своє право власності щодо житлового будинку. Відповідно до ст. 163 Житлового Кодексу України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1 п.п. 1,5 ч. 3, 4 ст. 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ч.1 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а при призові на строкову військову службу, альтернативну службу, тимчасовому виїзду за умовами і характером роботи, навчанням, поміщенням до дитячого виховного закладу, при виїзді в зв'язку з виконанням обов'язків опікуна, виїзду на лікування, взяття під варту, або засудження до обмеження чи позбавлення волі, або арешту на період перебування в цих закладах чи на службі визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку, що сповідується в ст. 72 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Із ст. 72 ЖК України вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач без поважних причин не проживає в будинку суд вважає, що законність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону, а тому позов підлягає задоволенню, а порушене право позивачів на житло - судовому захисту. В даному випадку рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, буде підставою для зняття його з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved