Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі Орільської селищної ради Лозівського району, Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що вона [INFO] померла її мати [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована в смт.Орілька Лозівського району Харківської області. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 32,3 кв.м., загальною площею 62, 5 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок з відповідними будівлями належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Лозівською товарною біржею, 14.07.1999 року, за №1-238, та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 22.07.1999 року, номер запису 433, в книзі №2 дод. Як вказує позивач, спадкоємцем померлої є вона - її донька [PERSON] . Спадкоємці померлої, а саме її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] , від прийняття спадщини відмовились, про що свідчать їх заяви, що зберігаються в спадковій справі. Заповіт від імені спадкодавця не складався. Позивач прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Згодом [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва, однак їй було відмовлено, оскільки для вчинення нотаріальної дії позивачем було надано договір купівлі- продажу, зареєстрований Лозівською товарною біржею, який відповідно до діючого на той час законодавства не підлягав нотаріальному посвідченню, що на даний час унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом. Враховуючи неможливість вирішення питання у досудовому порядку, позивач звернулася до суду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 3\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. З матеріалів справи вбачається, що\~\~ [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть(а.с.11), яка на день смерті була зареєстрована в смт.Орілька Лозівського району Харківської області. Померла є матір`ю позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження(а.с.12) та копія свідоцтва про укладення шлюбу(а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 32,3 кв.м., загальною площею 62, 5 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок з відповідними будівлями належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Лозівською товарною біржею, 14.07.1999 року, за №1-238, та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 22.07.1999 року, номер запису 433, в книзі №2 дод.(а.с.17). Спадкоємцями померлої є її донька [PERSON] , а також її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] . Від прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] відмовились, про що свідчать їх заяви, що зберігаються в спадковій справі(а.с.74-84). Заповіт від імені спадкодавця не складався. Позивач прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Згодом [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва, однак їй було відмовлено, оскільки для вчинення нотаріальної дії позивачем було надано договір купівлі- продажу, зареєстрований Лозівською товарною біржею, який відповідно до діючого на той час законодавства не підлягав нотаріальному посвідченню, що на даний час унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії(а.с.59-60). Стаття 5 ЦК України\~визначає, що до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. \~ \~ \~ \~Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у липні 1999 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна. Відповідно до ст.. 15 ЗУ «Про товарну біржу»: біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладенню з моменту її реєстрації на біржі. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР у редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 224 ЦК Української РСР у редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. \~ \~ \~ \~Зважаючи на вище викладене, суд встановлено, що договір є дійсним та на час його укладення не було необхідності в нотаріальному посвідченні договору. Згідно\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтями\~1216,\~1218 ЦК України\~встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно\~ст. 1269 ЦК України\~спадкоємець має надати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадку. Як свідчать матеріали справи позивач подала заяву про прийняття спадщини та підтвердила документально родинні зв`язки з померлою. Враховуючи всі вище наведені обставини, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок з будівлями, як за спадкоємцем за законом. Таким чином зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви позивача. На підставі ст.ст.47, 128, 224 ЦК Української РСР, ст.ст.\~1216- 1218,\~1222,\~,\~1268\~ ЦК України, ЗУ «Про товарну біржу»,

Outcome: approved