Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, треті особи: Дніпропетровський районний виробничий відділ центру державного земельного кадастру, завідуюча Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування. Позивач у судове засідання не зявилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності та визнати за нею в порядку спадкування право постійного користування на земельну ділянку площею 1200 кв. м., розташовану на території Підгороднянської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за адресою: м. Підгороднє по вулиці Тиха, 20, яка відповідно до Договору на право постійного користування землею від 25.01.1994 р., була надана в постійне користування [PERSON], померлому 04 березня 2015 р. Представник Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви в.о. голови Підгородненської міської ради просив суд слухати справу за відсутності представника ради. Представник Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, Представник Дніпропетровського районного виробничого відділу центру державного земельного кадастру у судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомили. Завідуюча Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не зявилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного. 17.11.1993 року рішенням Підгороднянського виконкому народних депутатів [PERSON] виділена земельна ділянка у розмірі 1200 кв. м. за адресою: м. Підгородне по вулиці Тиха, 20 у безстрокове користування. 25.01.2994 року між Дніпропетровською районною радою Дніпропетровської області та [PERSON] укладено договір про передання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві приватної власності житловою площею не більше 60 кв. м. Зазначений договір був нотаріально посвідчений 23.03.1994 року державним нотаріусом [PERSON] Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори. 04.03.2015 року [PERSON] помер - Свідоцтво про смерть від 06.03.2015 року серія І-КИ № 621)514 видане 06.03.2015 року актовий запис № 2007 відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] - Свідоцтво про одруження ПІ-УР № 585237 видане 01.10.1961 року актовий запис № 1837 Красногвардійським районним РАГС м. Дніпропетровська. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку позивач прийняла. [PERSON], як спадкоємець першої черги звернулась до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. 15.12.2015 року Заступник Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] винесла постанову про відмову у посвідченні нотаріальної дії, в зв'язку з відсутністю реєстрації прав власності на житловий будинок та земельну ділянку - підтверджується інформацією КП Дніпропетровського району БТІ № 15-48 від 18.11.2015 року та довідкою Підгороднянської міської ради № 468 від 02.11.2015 року. Довідкою Підгороднянської міської ради №468 від 02.11.2015 року зазначено, що земельна ділянка за адресою: м. Підгороднє по вулиці Тиха виділена у розмірі 1200 кв. м. у безстрокове користування. Померлий від права безстрокового користування земельної ділянки за адресою: м. Підгороднє по вулиці Тиха не відмовлявся та земельна ділянка не вилучалась. Згідно п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса і оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За статтею 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Згідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. В пункті 5.2. Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року зазначено, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Відповідно до ч. 1ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 423 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Згідно ч. 2 ст. 413 ЦК України та ст. 102 ЗК України право користування земельною ділянкою наданою для забудови, може передаватися землекористувачем у порядку спадкування. За приписами ст. 141 ЗК України смерть особи - користувача земельної ділянки, не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. П. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Право постійного користування земельними ділянками у спадкодавця виникло у 1994 р. - до дати набрання чинності ЗК України (який набрав чинності з 01.01.2002 р.), а рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 визнано неконституційним положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання громадян, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди на них. Як зазначено у пункті 5.3. Рішення Конституційного Суду України у справі про постійне користування земельними ділянками від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у контексті розвитку земельного законодавства, "поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу". З наведеного вбачається, що громадяни, які свого часу набули у встановленому законодавством порядку право постійного користування земельною ділянкою, мають право продовжувати користуватись нею, і не ґрунтуються на нормах законодавства вимоги до таких громадян оформити право власності або ж укласти договір оренди на таку земельну ділянку, Відповідно до ст. 22 Конституції України права права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції України і законів України виходячи з гарантій, встановлених законами України і не можуть порушувати норми ст. 22 Конституції України, які є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 21 та 64 Конституції України права громадянина є непорушними та такими, що не можуть бути відчужені, вони також не можуть бути обмежені, крім випадків, прямо передбачених законом. За приписом ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом ЦПК України), який дублюється у ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охороняємих законом інтересів. За таких обставин, позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved