Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом , в якому посилається на те, що 20.03.2000 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради йому , його дружині [PERSON], дочці [PERSON], батькові [PERSON] та матері [PERSON] було видано свідоцтво про право (спільної сумісної) власності на частку житлового будинку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] На підтвердження своїх доводів, щодо позовних вимог, вказує, що згідно технічного паспорту вказана квартира має загальну площу 126,6 кв.м. [INFO] року помер батько- [PERSON].Для оформлення спадщини, позивач звернувся до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено. На підставі вищевказаного, посилаючись на норми матеріального права та судову практику, просить визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в праві спільної сумісної власності у житловому будинку , що знаходиться за адресою [ADDRESS] є рівними та становлять по 1/5 частки у кожного. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідачі позов визнали та не заперечували проти його задоволення. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачами, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, при розгляді справи судом встановлено, що 20.03.2000 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради позивачу , його дружині [PERSON], дочці [PERSON], батькові [PERSON] та матері [PERSON] було видано свідоцтво про право (спільної сумісної) власності на частку житлового будинку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] /а.с.5/ Згідно технічного паспорту на спірне майно загальна площа квартири становить 126,60 кв.м. та складається із 3 кімнат. /а.с. 6/. Відповідно до свідоцтва про смерть - [PERSON] помер [INFO] року /а.с. 7/. Факт родинних зв'язків між сторонами встановлений дослідженими у судовому засіданні копіями свідоцтв /а.с.8-14/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, зокрема на частину спірного будинку, співвласником якого він був. З метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Літун М.В. йому було відмовлено у видачі даного свідоцтва..(а.с. 16). Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Зокрема у ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, згідно із положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Крім того, статтею 364 ЦК України передбачене право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до положень статті 367 ЦК України співвласники мають право поділити майно, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Крім того, ч. 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008року, за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Разом з тим, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. Відповідно до ст.1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, в пункті 21 зазначено, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю із спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали із спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved