Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову відзначено, що з моменту народження у сторін сина позивачка самостійно несе всіх обов`язки по утриманню та вихованню сина. Відповідач жодних стосунків з дитиною не підтримує, коли зустрічає позивача з сином [PERSON] на вулиці обходить їх стороною нібито їх не знає. Такі дії відповідача свідчать про його ухилення від виконання батьківських обов`язків, тому позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року цивільну справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Справа надійшла 29.07.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси та ухвалою від 31.07.2020 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 02.09.2020 року. У підготовчому засіданні 02.09.2020 року, у зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи, враховуючи думку представника позивача, судом відкладено розгляд справи на 29.10.2020 року. У підготовчому засіданні 29.10.2020 року, у зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи, враховуючи думку позивача та її представника, судом відкладено розгляд справи на 01.12.2020 року. У підготовчому засіданні 01.12.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, за результатами проведених підготовчих дій закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 09.02.2021 року. У судовому засіданні 09.02.2021 року було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з неналежним сповіщенням відповідача, розгляд справи відкладено на 20.04.2021 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці судове засідання призначене на 20.04.2021 року не відбулося. Наступне засідання призначено на 21.05.2021 року. У судовому засіданні 21.05.2021 року суд ухвалив продовжити розгляд справи у заочному провадження та з метою повідомлення відповідача відклав розгляд справи на 23.06.2021 року та допитав свідка [PERSON] . У судове засідання 23.06.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Від позивача та її представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач з поясненнями чи запереченнями щодо позовних вимог до суду не звертався, відзиву не надав, у судове засідання не з`явився, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з 18.04.2015 року по 07.11.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року у справі №523/11420/17, яким шлюб між сторонами було розірвано. У період шлюб, а саме [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. До позову додано заяви сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно яких сусіди вказують, що сім`я [PERSON] займаються вихованням двох дітей, сина від першого шлюбу та доньки від нинішнього шлюбу. Біологічного батька сина [PERSON] сусіди ніколи не бачили. З листа Комунального некомерційного підприємства «Дитяча міська поліклініка №2» Одеської міської ради від 05.06.2020 року вбачається, що декларацію [PERSON] укладала мати. [PERSON] до КНП «ДМП №2» ОМР щодо стану здоров`я дитини не звертався. З листа Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» №269 Одеської міської ради Одеської області від 26.05.2020 року вбачається, що за час навчання [PERSON] в дошкільному навчальному закладі працівники батька дитини не бачили, [PERSON] жодного разу не забирав сина, не цікавився його вихованням. Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №01-05-3/401 вх. від 11.11.2020 року, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] . З показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] вихованням сина не займається, дитину не утримує, не цікавиться його життям, при зустрічі робить вид, що хлопчик йому не знайомий. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз`яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved