Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що є власниками квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності№42043 від 28.12.2007 року. В даному будинку крім них зареєстровані з 04.03.2008 р. члени їх сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мешкає фактично за іншою адресою з 2010 року. Відповідачі не цікавляться житловою площею, не сплачують комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідачів у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останні відсутні за місцем реєстрації та мешкають за іншою адресою. Просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання надали заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, приймали участь у розгляді справи через свого представника [PERSON] , яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 27.08.2019р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. \~ \~ \~ \~У визначений строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надали. \~ \~ \~ \~Судові повідомлення, які неодноразово направлялося відповідачам як за місцем реєстрації так і за фактичною адресою в СТ «Південний», не вручені адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя за закінченням терміну зберігання. У зв`язку із чим 30.08.2019 р., 29.09.2019, 12.11.2019 р., 12.12.2019 р. та 10.02.2020 р. було розміщено оголошення на сайті Судової влади України про розгляд справи. В судове засідання про яке відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлені належним чином в порядку ст. 128, 129 ЦПК України не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] надали свідчення, якими підтвердили, що відповідачі не мешкають за адресом: [ADDRESS] більше року. Суд, вислухавши представника позивачів, свідків, приймаючи до уваги позицію позивачів, ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку, з огляду про таке. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] належить в рівних частках на праві приватної спільної часткової власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2007 р. зареєстрованого в БТІ 25.01.2008р. реєстраційний №21895660 (а.с.5,8) Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 21.08.2019 р. №089-29.02-01145 у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 04.03.2008 р. (а.с. 16). Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації понад 1 рік підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] . Так свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає за вказаним адресом з 2004р., позивачі є його сусідами. Йому відомо, що відповідачі є якимись родичами позивачів, але він їх не бачив за місцем реєстрації, в квартирі де мешкають позивачі вони не мешкають, їх речей там не мається. Також він чув , що відповідачи проживають десь на дачах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала аналогічні пояснення, вказала, що також є сусідкою [PERSON] , [PERSON] , відповідачів не бачила за місцем мешкання позивачів, їх речей не мається у квартирі. Їй відомо, що коли відповідачі одружилися, вони купили власне житло і десь з 2010р. проживают окремо на дачах. Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом довідкою КСН « Південний» від 04.11.2018 року з якої вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , лише зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживають з 09.03.2010 року за адресою: [ADDRESS] ». (а.с. 9). Судом також вжииті заходи про повідомлення відповідачів за адресом зазначеним у довідці, але повістки також були повернуті без вручення. Таким чином судом встановлено, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі більш ніж рік без поважних причини. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання\~ відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном будинком. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї позивачів, та з 2010 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не мають, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved