Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 05.05.2016 року вона працювала на посаді інспектора-паспортиста (реєстратор) місця проживання фізичних осіб Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області. Оскільки відповідач є правонаступником прав та обов`язків ліквідованої Здорівської сільської ради Обухівського району Київської області, позивач звернулася до выдповыдача з вимогою звільнення, внесенняи належного запису до трудової книжки та виплати середнього заробітку по час офіційного звільнення, що відповідатиме ч. 1 ст. 117 КЗпП України, однак їй було відмовлено. 13.09.2021 року ухвалою суду з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Представник відповідачі надіслав до суду письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Судом встановлено, відповідно до запису №28 28 у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] , на підставі розпорядження Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області №23 від 05.05.2016 року, позивача прийнято на роботу на посаду інспектора-паспортиста (реєстратор) місця проживання фізичних осіб Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області. На підставі Рішення Третьої позачергової сесії восьмого скликання Васильківської міської ради Київської області від 24 грудня 2020 року "Про реорганізацію Здорівської сільської ради Обухівського району Київської області шляхом її приєднання до Васильківської міської ради Обухівського району Київської області", Васильківська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Здорівської сільської ради. 18.03.2021 року позивач отримала попередження, в якому зазначено, що на підставі Закону України від 17.11.2020 № 1009-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій», у зв`язку з прийняттям 24.12.2020 року Васильківською міською радою рішення № 02-03п/ч-VІІІ «Про припинення сільських рад в результаті реорганізації шляхом приєднання» повідомлено позивача, що посада, яку вона займає, підлягає скороченню. Також, що 24.12.2020 року Васильківською міською радою прийнято рішення № 07-03п/ч-VІІІ «Про реорганізацію Здорівської сільської ради Обухівського району Київської області шляхом її приєднання до Васильківської міської ради Обухівського району Київської області». У Васильківській міській раді відсутні посади, які б могли бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування, та повыдомлено про наступне вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із реорганізацією), з наданням вихідної допомоги у відповідності до ст. 44 КЗпП України (у розмірі не менше середнього місячного заробітку) та дотриманням строку попередження, передбаченого п.1 ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, листом Васильківської міської ради Київської області позивача повідомллено про відсутність підстав для виплати заробітної плати та внесення записів до трудової книжки. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до вимог частини 2 статті 3 Конституції України, за якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Також відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. У відповідності зі статтею 43 Конституції України «використання примусової праці забороняється». Згідно частини 1 та 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України в разі реорганізації дія трудових договорів працівників таких юридичних осіб, продовжується в рамках структури юридичної особи, до складу якої включено юридичну особу в якій вони працювали. Відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з положеннями пункту 6 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Із роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постанови Пленуму Верховного суду України від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18, від 25 червня 1998 року № 15) вбачається, що у разі, коли такі зміни в організації виробництва і праці супроводжуються скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями може мати місце звільнення працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до частини п`ятої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України). Згідно ст. 235 ч. 3 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Враховуючи, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці у виді реорганізації Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області шляхом його приєднання, дійсно мало місце скорочення штату працівників, судом було встановлено, що Відповідачем не було додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд не вбачає підстав для негайного виконання рішення суду в частині виплати грошової компенсації за один місяць, оскільки така компенсація не є заробітною платою (аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №733/1962/16-ц).

Outcome: approved