Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив вселити його до квартири [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]; усунути перешкоди у користуванні ним вказаною вище квартирою шляхом покладення зобовязання на [PERSON] надати йому ключі від спірної квартири. Мотивує позов тим, що з 18.12.2012 року перебуває у шлюбі з [PERSON], вселився в квартиру [ADDRESS] як член сімї власника житла. У червні 2015 року тимчасово переїхав проживати за іншою адресою, однак, повернувшись, відповідач не впустила його проживати до спірної квартири. Оскільки відповідач чине йому перешкоди у проживанні, користуванні майном, не впускає його у спірну квартиру, тому просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди, вселити його у помешкання, зобовязати відповідача надати йому ключі. Представник позивача просив про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав. Відповідач до судового засідання не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності позивача, заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Обставини справи встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1999 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2013 року. 18.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Згідно довідки ТзОВ «Добробут» від 07.12.2017 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 21.06.1984 року та [PERSON] з 22.03.2013 року. За такого, позивач є зареєстрованим у спрній квартирі із 22.03.2013 року, тобто після укладення шлюбу з відповідачем. Відповідач [PERSON] не дає можливості потрапити позивачу до квартири. Іншого місця мешкання у [PERSON] немає, він є інвалідом 2 групи, отримує мінімальний розмір пенсії, змушений проживати у гаражі. Позивач неодноразово звертався до Центрального ВП ГУНП у Миколаївській області із заявою щодо вжиття заходів до [PERSON], яка чинить перешкоди у вільному доступу до квартири [ADDRESS], де останній мешкає та зареєстрований. Центральним ВП ГУНП у Миколаївській області надано висновок від 18.11.2015 року та відповідь від 12.10.2016 року, 08.12.2017 року, згідно яких розгляд письмового звернення припинено у звязку з відсутністю ознак, які б вказували на кримінальне правопорушення або кримінальний проступок, а також у звязку з тим, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини. Відповідно до вимог\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою\~статті 156 ЖК УРСР\~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій\~статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. За правилами частини четвертої\~статті 9 ЖК УРСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. При цьому житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Відповідно до розяснень, викладених в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей\~71,\~72 ЖК УРСР\~застосуванню не підлягають. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, виходячи з встановлених судом обставин і визначених до них правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними і допустимими доказами та\~позивач має право на користування квартирою, яке виникло зі згоди актуального власника, яке захищається нормами статей\~9,\~156 ЖК УРСР\~та\~статті 405 ЦК України.

Outcome: approved