Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому зазначив, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 30.11.2017 р. В даній квартирі крім неї та дітей зареєстрований з 16.11.2006 р. її колишній чоловік - відповідач [PERSON], який не мешкає у спірній квартирі з серпня 2017 р.. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останній не підтримує із позивачем зв'язок, його місце проживання не відомо. Просив визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Судові витрати які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 28.08.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.11.2017 р. яке набрало законної сили 12.12.2017 р. ( а.с. 23). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109198411 від 27.12.2017 р. [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с.20) Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 26.04.2018 р. №17-126-013211 у спірній квартирі крім позивача зареєстровано [PERSON] з 16.11.2006 р., [PERSON] з 25.09.2012 р. та [PERSON] з 06.02.2004 р. (а.с. 21). Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.05.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано ( а.с. 24). Аналогічні відомості щодо реєстрації відповідача у спірній квартирі містяться у відповіді на запит суду відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 13.08.2018 р. №03-12-8339 ( а.с. 31). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом актами КСН «Приморський» від 27.04.2018 р. та 14.08.2018 року з яких вбачається, що відповідач [PERSON], лише зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а фактично не проживає з серпня 2018 року, його особистих речей у квартирі не мається. (а.с. 39, 45). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником квартири, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] як член сім'ї позивача, та з серпня 2017 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.ч.1, 2ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 1ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. У пункті 4 ч. 1ст. 1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права; вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п'ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується. Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Судом встановлено, що адвокат [PERSON] здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2921, виданого Донецькою обласною КДКА від 28.05.2008 року. Відомості внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час в т.ч. в період надання правової допомоги позивачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет. Як вбачається з матеріалів справи, між та адвокатом [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги від 27 липня 2018 року на підготовці позовної заяви про визнання втративши право користування жилим приміщенням до [PERSON], а також надання юридичної консультації (а.с.40). Актом виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2018 року передбачено обсяг виконаних робіт: надання юридичної консультації та підготовці позовної заяви. Надана правова допомога виконано в повному обсязі, сторони претензій один до одного не мають. (а.с.44). Згідно з наданим до суду оригіналами квитанцій на виконання договору про надання правової допомоги [PERSON] сплатила загальну суму 770 грн. (а.с.41,42). Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з матеріалів справи, позивача у відповідності до зазначених вище вимог процесуального закону до початку розгляду справи надала відповідну заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. За таких підстав у зв'язку із задоволенням позову та поданням заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування судового збору 704,80 грн. та документально підтверджені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 770 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved