Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Білгород - Дністровський РВ ГУДМС України в Одеській області про позбавлення права користування жилим приміщенням, третя особа: Білгород - Дністровський районний відділ Головного управління департаменту міграційної служби, посилаючись на те, що він є власником 44/300 частин домоволодіння по [ADDRESS]. В спірному будинку прописаний [PERSON], але там не проживає понад шість місяців, чим створює перешкоди для позивачки у користуванні, володінні майном. На неодноразові звернення позивача з вимогою виписатись з квартири відповідач відмовлявся, тому позивач був змушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлявся належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив суд задовольнити його у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання сповіщався, про причину своєї неявки суд не сповістив. Представник Білгород - Дністровського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень та зауважень щодо позову не мав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] є власником 44/300 частин домоволодіння [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом, серія ААР № 267442, посвідчене державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Щукіною Л.С. 16.02.1999 року.. У вищевказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який по в спірному домоволодінні не проживає, що підтверджується Акт про не проживання від 25.09.2013 року, посвідченого сусідами та паспортистом ЖЕО-1. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1. ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1.,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 2. ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1. ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Ухвалою Верховного Суд України від 6 листопада 2002 р. та від 4 жовтня 2006 р., визнано, що з припиненням права власності особи на житлове приміщення вона втрачає право користування цим приміщенням і підлягає виселенню за позовом нового власника. Також суд враховує, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Оскільки, спірний будинок не є власністю відповідача та не є його місцем проживання або місцем перебування, він має бути знятий з реєстрації за цією адресою. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Дане рішення є підставою для зняття [PERSON], [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved