Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області, за участю третіх осіб - Головного управління Держгеокадастру в Одеської області та [PERSON], про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, поновлення та визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона на законних підставах, відповідно до рішення органу місцевого самоврядування Фонтанської сільської ради Лиманьского (Комінтерніського) району Одеської області № 89-ХХІІІ від 18 травня 2000 року отримала у приватну власність земельну ділянку, яка розташована в межах населеного пункту на території Фонтанської сільської ради Лиманьского (Комінтерніського) району Одеської області по вулиці Зелена,2 загальною площею 0,0942 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5122786400:02:001:2669, про що у паспорті громадянина України, який належить позивачу було зроблено відповідну відмітку, що фактично підтверджує набуття позивачем [PERSON] права власності на вказану земельну ділянку. Разом з тим позивачка вказала, що на підставі рішення Фонтанської сільської ради, яке набуло законної сили, вона звернулась до уповноваженої землевпорядної проектної організації та замовила розроблення документації з землеустрою щодо відведення у власність виділеної земельної ділянки. Документація з землеустрою була розроблена та погоджена у встановленому законом порядку, який діяв на час події. В подальшому 17 травня 2001 року позивачка [PERSON] особисто отримала зареєстрований та підписаний головою Фонтанської сільської ради державний акт про право приватної власності на землю, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за серією III - ОД № 086196. Крім того позивачка посилається на те, що на початку другого півріччя 2015 року перебуваючи у справах в одному з агентств нерухомості, що розташоване на території села Фонтанка, несподівано для себе дізналася, що її власна земельна ділянка в супереч вимогам чинного законодавства України, начебто на підставі рішення Фонтанської сільської ради за № 7-ХХІІ від 01.12.1994 року, невідомим для неї чином перейшла у власність [PERSON], яка у протиправний спосіб 02.03.2010 року отримала державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку серія ЯИ № 237895, з присвоєним кадастровим номером 5122786400:02:001:2669. В подальшому відповідачка через свого представника у протиправний спосіб за договором купівлі-продажу здійснила відчуження спірної земельної ділянки [PERSON]. В судове засідання позивач не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву,згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності без аудіо фіксації судового процесу. Представник відповідача у справі Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області в судове засідання не зявилась, натомість, надала до суду заяву у якій не заперечувала проти позову та просила розглядати справу за її відсутністю. Відповідач у справі [PERSON] в судове засідання не зявилась про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомила. Представник третьої особи у справі - Головного управління Держгеокадастру в Одеської області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомив. Третя особа у справі - [PERSON] в судове засідання не зявився про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання не повідомив. Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. На підставі викладеного суд визнає причини неявки відповідачів та третіх осіб не поважними. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області, за участю третіх осіб - Головного управління Держгеокадастру в Одеської області та [PERSON]М, про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, поновлення та визнання права власності на земельну ділянку підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановленого земельна ділянка була набута позивачем [PERSON] на законних підставах. Слід зазначити, що позивачем на огляд суду було надано оригінал державного акту на право приватної власності на землю серія ПІ -ОД №086196 від 17 травня 2001 року за серією, який було зареєстровано в книзі державних актів на право власності на землю за № 1577, скріплено мокрою печаткою та підписано головою Фонтанської сільської ради і інженером - землевпорядником. На державному акті тодішнього зразка зображений схематичний план (масштаб 1:1000) з позначенням його меж з суміжними власниками земельних ділянок тощо. Так, судом встановлено, що документація з землеустрою щодо відведення у власність позивача [PERSON] земельної ділянки, була розроблена та погоджена у встановленому законом порядку, який діяв на час події, після чого, 17 травня 2001 року позивач [PERSON] отримала зареєстрований та підписаний головою Фонтанської сільської ради державний акт про право приватної власності на землю, за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за серією III - ОД № 086196, яка розташована на території Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області у с. Фонтанка по вул. Зелена, 2. Отже, наведені фактичні данні та матеріали справи свідчать про те, що позивачка була власником земельної ділянки на законних підставах. Державний акт на земельну ділянку було отримано в законний спосіб на підставі рішення органу місцевого самоврядування Фонтанської сільської ради від 18 травня 2000 року. Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів які регулюють певну сферу правовідносин, що видаються відповідно до них. Відповідно до п. 23 Пленуму вищого господарського суду України № 6, від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вищевказаного вбачається, що право власності може бути оскаржено тільки в судовому порядку. Законодавцем визначений виключний перелік правових підстав припинення права власності на земельну ділянку, що передбачені ст. 140 ЗК України, до таких підстав відноситься : а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строку випадках, визначенихцимКодексом. Судом встановлено, що на протязі всього часу, за який земельна ділянка на законних підставах перебувала у приватній власності позивача, з боку органу місцевого самоврядування Фонтанської сільської ради, на території якої розташована земельна ділянка, жодних повідомлень щодо позбавлення її права власності, передачі ділянки у володіння, користування та розпорядження іншій особі, вилучення земельної ділянки у визначений чинним законодавством спосіб не надходило. Спірна земельна ділянка, не передавалась і не відчужувалася власником третій особі за договором, що свідчило б про втрату володіння цим нерухомим майном із власної волі. Суд вважає, що відчуження позивачем [PERSON] земельної ділянки за договором купівлі- продажу в внаслідок чого сталося набуття права власності на ділянку [PERSON], не ґрунтується на законі, є не правомірним та суперечить вимогам законодавства України. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до п. 24 Пленуму вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року, «Про деякі питання практики розгляду справ, що виникають із земельних відносин», Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Виходячи з наведеного, законних підстав задля припинення права власності на спірну земельну ділянку, передбачених ст. 140 ЗК України, фактично не існувало. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 210 ЗК України, угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. У відповідності до ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. В той час, ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 2 ст. 393 ЦК України, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Судом встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо відведенім земельної ділянки та державний акт на земельну ділянку на зберігання Головного управління Держгеокадастру у Комінтернівському районі не надходили, зазначений факт підтверджується письмовою відповіддю від 03.02.2017 року № 1503-0.1-677/2-17. Відповідно до листа Фонтанської сільської ради Лиманськогорайону Одеської області № 02-24-132 від 10.02.2017 року усі рішення з додатками до них прийняті до 2010 року, передані на постійне зберігання до архівноговідділу Лиманської районної державної адміністрації. Так, за запитом суду архівним відділом Лиманської районної Державної адміністрації Одеської області було надано архівні копії рішень пленарного засідання II сесії Фонтанської сільської ради народних депутатів XXII скликання від 01.12.1994 року № 7-ХХІІ «Про передачу в приватну власність земельних ділянок на території Фонтанської сільської ради» без додатків до нього, так як до зазначеного рішення сесії не упорядковано та не підписано жодного документу. Також архівним відділом було повідомлено, що на підставі архівних документів, а саме: протоколу засідань виконкому Фонтанської сільської ради народних депутатів від 07.04.1994 року у порядку денному засідання виконкому зазначено питання «Про виділення земельних ділянок в с.Фонтанка» і нумерується це рішення під № 22, але у додатках до протоколу засідання виконкому саме рішення під № 22 взагалі відсутнє, не упорядковане та не підшите у справу як і списки громадян на виділення земельних ділянок під забудову в с. Фонтанка. Виходячи з наведеного архівним відділом надати архівну копію рішення виконкому Фонтанської сільської ради народних депутатів від 07.04.1994 року № 22- немає підстав. Виходячи з наведених фактичних даних суд вважає, що у відповідача [PERSON] були відсутні правові підстави на отримання безоплатно у власність земельної ділянки яка розташована в межах населеного пункту на території Фонтанської сільської ради Лиманьского (Комінтерніського) району Одеської області по вулиці Зелена, 2 загальною площею 0,0942 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5122786400:02:001:2669. Разом з тим відповідач не мала права здійснювати та складати будь-які правочини та відчужувати зазначену земельну ділянку іншій особі, з тих підстав, що ділянка була набута відповідачем у протиправний спосіб, через порушенням вимог земельного законодавства, та інших законів України, що регулюють певну сферу правовідносин та визначають порядок здійснення реєстрації, погодження документації з землеустрою та подальшу видачу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦПК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до Закону. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування з земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Суд вирішуючи справу про захист права власності на майно, виходить з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. На підставі вищевикладеного суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з вказаних підстав.

Outcome: approved