Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська із вищезазначеним позовом, у якому просить суд: - визнати недійсним рішення [PERSON] комітету Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області від 30.11.1999р. № 360 в частині передачі гр. [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0398 га [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, на підставі якого видано Державний акт на право приватної власності на землю № 659 від 19.01.2000 року; - скасувати Державний акт на право приватної власності на землю № 659 від 19.01.2000 року, виданий [PERSON] [PERSON] комітетом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 24.02.2004 року, а саме земельної ділянки площею 0,0398 га, розташованої за адресою: м. Дніпродзерджинськ, вул. Короленківська, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON]; - визнати недійсним договір дарування майна від 24.02.2004 року, а саме 1/3 частини жилого будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 25, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON]; - 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок у відшкодування витрат на правову допомогу; - 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок витрати на сплату судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, позивач є власником 2/3 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 25. Власником 1/3 частини вказаного домоволодіння є третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] При цьому, співвласником 1/3 частини вказаного домоволодіння до 2004 року являлась третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], якому, спірним рішенням [PERSON] комітету Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області від 30.11.1999р. № 360 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель надано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0398 га [ADDRESS], та, на підставі вказаного рішення видано Державний акт на право приватної власності на землю № 659 від 19.01.2000 р. У квітні 2011 року після звернення до Управління держкомзему у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області була отримана відповідь, згідно якої земельна ділянка за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 25, була надана громадянину [PERSON] у власність рішенням виконкому Дніпродзержинської міської ради від 30 листопада 1999 року № 360 площею 0,0398 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 19 січня 2000 року за № 659. Не погодившись з наявністю такого [PERSON] вона звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з адміністративним позовом про визнання недійсним рішення виконкому та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку. В рамках розгляду справи було також встановлено, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 24 лютого 2004 року було укладено Договір дарування земельної ділянки та Договір дарування нерухомого майна. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 травня 2015 року провадження по справі було закрито, оскільки справу необхідну розглядати в цивільному процесі. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до суду подали заяву про проведення судового засідання без їх участі, надав письме пояснення по справі, зазначив, що [PERSON] є власником 2/3 частини домоволодіння саме з моменту укладання вказаного договору - з 08 січня 1998 року. Вказаний договір було зареєстровано на товарній біржі. В подальшому цей договір було зареєстровано у КП «Дніпродзержинське БТІ». Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж. поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація Дніпродзержинським БТІ за [PERSON]І, права власності на частину домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на січень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Оскільки покупець [PERSON], повністю виконала умови договору купівлі-продажу домоволодіння, сплатила за придбане майно грошові кошти, разом зі своєю сім'єю з 1998 року зареєструвалася в цьому домоволодінні, договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований в Дніпродзержинському БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, [PERSON] 1.1, на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на домоволодіння і правомірно володіє нею. Відповідач [PERSON]В та її представник [PERSON] прохали розглянути цивільну справу без їх участі, посилаючись на заперечення, надані до суду в яких зазначено про те, що позивачем після звернення до управління Держкомзему у м. Дніпродзержинськ у квітні 2011 року отримала відповідь про те, що рішенням виконкому Дніпродзержинської міської ради від 30.11.1999 р. № 360 відповідачу [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,0398 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд; Державний акт на право власності на цю земельну ділянку зареєстровано в Книзі записів державних актів 19.01.2000 року. Звернення до суду з позовом здійснено 29.05.2015 року, тобто за межами строку позовної давності, який повинен відраховуватися з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Строк позовної давності закінчився ще 19 січня 2001 року (момент, коли особа могла дізнатися про порушення свого права), або (як умова, що особа весь цей час не користувалась земельною ділянкою) у квітні 2014 року. Фактично ж [PERSON] про приватизацію земельної ділянки її сусідом [PERSON] було відомо значно раніше, про що свідчить її розписка від 15.03.2003 року, що вона не заперечує проти приватизації земельної ділянці по вул. Короленківська,25-1. [PERSON], що територіальних претензій не має. Ця розписка написана нею власноручно і посвідчена головою вуличного квартального комітету № 5 Заводського району [PERSON] При розгляді аналогічного позову [PERSON] в рамках адміністративного судочинства вона не заявляла клопотань про те, що ця розписка написана не нею, клопотань про призначення почеркодослідної експертизи не заявляла. Ухвалою Заводського районного суду від 17.05.2012 року адміністративний позов [PERSON] залишений без розгляду з мотивів пропуску строку позовної давності. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 року цю ухвалу районного суду скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Ухвалою Заводського районного суду від 06.05.2015 року провадження у справі закрито у зв'язку з тим, що такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, позивачем було придбано частку житлового будинку на підставі договору продажу від 08.01.1998 р., укладеному на товарній біржі «Дніпродзержинська». Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ від 03.02.2009 р. цей договір визнано дійсним. Право власності зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» 16.09.2009 р, про що свідчить [PERSON] з Реєстру прав на нерухоме майно. У відповідності до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу УРСР, яка момент купівлі [PERSON] частини будинку і приватизації [PERSON] земельної договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність до: (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таким чином, дійсним договір визнано тільки рішенням суду від 03.02.2009 року, яке до того ж, згодом було скасовано і остаточне рішення по цієї справі прийнято лише 09.06.2011 року, а право власності на частину будинку виникло після державної реєстрації. Як убачається із дат передачі [PERSON] у власність земельної ділянки (30.11.1999 року) і державної реєстрації права власності [PERSON] на частину домоволодіння (16.09.2009 року), остання на момент передачі у власність [PERSON] земельної ділянки не була власником нерухомого майна, а тому не потребувався її підпис [PERSON] меж земельної ділянки. [PERSON] від 24.04.1999 року і посилання в ньому на дату рішення міськвиконкому про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] від 30.11.1999 року. Це пояснюється лише тим, що землевстановлюючі документи підготовляються до прийняття виконкомом відповідного рішення, відомості про яке записуються в [PERSON] вже по факту його прийняття. Але це не робить сам [PERSON] недійсним, рівно як і Державний акт про право власності на земельну ділянку від 19 січня 2000 року. Також слідує визнати неспроможним посиланням у позовній заяві на зміст статті 42 Земельного кодексу, згідно до якої використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками об'єктів нерухомості і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду, оскільки [PERSON] під час видачі [PERSON] Державного акту про право власності на землю офіційно не була власником частки домоволодіння. На цей час частина 3 статті 42 ЗК визначає, що порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Посилаючись на статтю 42 ЗК, позивачка сама констатує, що угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на житловий будинок і господарські будівлі. При цьому підкреслює, що така угода між [PERSON] та нею не укладалась. Проте необхідно брати до уваги, що на момент надбання позивачкою частини житлового будинку вже діяла угода між колишніми співвласниками будинку [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. Це питання ними було вирішено при складанні 13.12.1988 р. Дніпродзержинським БТІ [PERSON] про порядок користування житловим будинком (фактично -поділ житлового будинку в натурі з визначенням за кожним співвласником конкретного об'єкту). У відповідності до цієї угоди співвласники визначили межі користування земельною ділянкою шляхом встановлення огорожі, яка існує й на цей час. Відповідно до [PERSON] від 13.12.1988 р. [PERSON] належить 2/3 частки будинку, а [PERSON] - 1/3. Представник відповідача [PERSON] комітету Дніпродзержинської міської ради [PERSON] до розгляду справи по суті подала заяву про невизнання позовних вимог, прохала провести розгляд справи без її участі. Відповідача [PERSON] до залу судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлений відповідачу на останню відому суду адресу, на підставі ст. 169 ЦПК України, суд вважає є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача згідно вимог ст. 224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Відділу Держземагенства у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області [PERSON] прохав розглянути цивільну справу без його участі, посилаючись на заперечення, надані до суду стосовно позову, зі змісту якого вбачається наступне: Загальна площа земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Короленківська. буд. 25 складає 0,0759 га. Дійсним співвласникам будівлі на праві приватної власності належить відповідно: гр. [PERSON] - 2/3, гр.[PERSON] - 1/3. До 24.02.2004 року 1/3 будинку належала гр. [PERSON] на підставі договору дарування будинку від 16.03.1994 р. На момент укладання договору дарування будинку від 16.03.1994р. в нормативно-правовій базі України був чинним Земельний кодекс в редакції 1990 року, який втратив чинність в 2002р. Згідно ст. 42 Земельного кодексу України в редакції 1990р. «Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду». Як виявляється при дослідженні наявних документів по справі, в договорі дарування будинку від 16.03.1994р. міститься інформація, яка суперечить чинному на той час законодавству. При даруванні 1/3 будинку, як невід'ємна частина дару вказана земельна ділянка площею 0,0759 га, в той час. як фактична площа земельної ділянки, яка могла бути у користуванні власника 1/3 будинку, за відсутності іншого, зазначеного в договорі користування земельною ділянкою між співвласниками, повинна була складати 0,0253 га. Згідно заяви до міської Ради м. Дніпродзержинська від 11.05.1999 р. гр. [PERSON] просив передати йому безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0398 га, що складає більше 1/2 площі земельної ділянки (52,437%). З огляду на договір дарування будинку від 16.03.1994 р., вказана [PERSON] площа не піддається поясненню. На час розгляду справи, державне комунальне підприємство «Землевпорядник», яке розробило Технічний звіт по передачі земельної ділянки в приватну власність, вже декілька років як припинило своє існування. Отримати роз'яснення, чому при наявності правовстановлюючого документа - договору дарування будинку від 16.03.1994 року при складанні землевпорядної документації, не було взято до уваги, що замовник вказує як належну йому площу земельної ділянки, яка не відповідає ні договору дарування, ні ст. 42 Земельного кодексу України в редакції 1990р., не представляється можливим. Крім тою. Технічний звіт містить документи, які мають суперечності, що ставлять під сумнів їх достовірність. Наприклад, Акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність, датований 24 квітня 1999 р. Натомість з тексту [PERSON] витікає, що він складений «На виконання рішення міськвиконкому Дніпродзержинської міської Ради народних депутатів від 30 листопада 1999 р. № 360». Рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради від 30.11.1999р. № 360 прийнято на підставі вказаного Технічного звіту. Таким чином слід вважати, що виконком Дніпродзержинської міської ради був введений в оману землевпорядною організацією та гр. [PERSON] і керувався тією документацією, яка була в його розпорядженні. З огляду на те. що вказане рішення, на момент його прийняття суперечить чинному законодавству в частині площі земельної ділянки, яка не корелюється з 1/3 частини будинку, належної гр. [PERSON], рішення виконкому підлягає скасуванню. Також скасуванню підлягає Державний акт на право приватної власності на землю (серія ДП № 063577), виданий на підставі вказаного рішення. Що стосується матеріальних інтересів теперішнього власника 1/3 частини будинку [PERSON], то вони не знаходяться у прямій залежності від акту переходу права власності на земельну ділянку площею 0,0398 га. Право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0398 га перейшло до [PERSON] на підставі договору дарування від 24.02.2004 року. Отже, надбання права власності відбулося без матеріальних витрат з її боку. Площа дару суперечить вимогам ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України в редакції 2002 року. «У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди». Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Увідповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.01.2008 року, посвідченого генеральним директором ТБ «Дніпродзержинська» [PERSON], [PERSON] купила 2/3 частину жилого будинку, який знаходиться за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, будинок №25, на земельній ділянці 759 кв.м. (а.с.7). Відповідно до копії Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.02.2009 року (а.с.8), визнано договір дійсним, а також витяг про реєстрацію права влансоті на нерухоме майно від 16.09.2009 року (а.с.9), [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності має 2/3 частини будинку. Згідно відповіді Управління держкомзему у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області від 14.01.2010 року, згідно якої земельна ділянка за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 25, була надана громадянину [PERSON] у власність рішенням виконкому Дніпродзержинської міської ради від 30 листопада 1999 року № 360 площею 0,0398 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 19 січня 2000 року за № 659. (а.с.12). Рішенням [PERSON] комітету Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області від 30.11.1999 року №360 (а.с.16), співвласнику вищевказаного домоволодіння [PERSON], якому належала 1/3 частина вказаного домоволодіння, переданобезкоштовнол у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0398 га [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Вищевказане рішення відповідача позивач вважає незаконним та таким, що порушує її права як власника 2/3 частин вищевказаного домоволодіння, оскільки вказаним рішенням співвласнику вищевказаного домоволодіння [PERSON] передано у власність земельну ділянку, яка за розміром не відповідає його частці у праві спільної часткової власності на вищевказаний будинок. Аналогічно, до вимог, що стосуються спірної земельної ділянки, мають застосовуватися норми Земельного кодексу України в редакції 1990 року, який діяв на час виникнення правовідносин. Згідно ст.30 Земельного кодексу України N 561-XII від 18.12.1990р., чинного на час прийняття спірного рішення, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Згідно ст.42 Земельного кодексу України N 561-XII від 18.12.1990р., чинного на час прийняття спірного рішення, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Згідно роз'яснень, наданих у п.21 Постанови Верховного Суд України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 7 від 16.04.2004р., виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. За вимогами Земельного кодексу 1990 року, [PERSON] не мав права відчужувати земельну ділянку передану йому у власність незаконним рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської, тому укладений між ним та [PERSON] договір дарування земельної ділянки від 24.02.2004 року повинен також бути визнаним недійсним згідно вимог ст.48 ЦК України 1963 року, оскільки він не відповідає вимогам закону. Так, згідно ст. 48 ЦК в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно підлягає скасуванню і Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №063577 виданий на ім'я [PERSON] 19.01.2008 року на підставі якого було вчинено даний договір дарування. Статтею 152 ЗК України 2002 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 1 та ч. 2 ст.393 ЦК України 2003 року передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до п.5 Постанови Верховної Ради України № 562-ХП від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. [PERSON] набула право на користування земельною ділянкою ще в 1998 році, а тому відповідно до вищенаведеного законодавчого акту, вона зберігає своє право на оформлення права власності на цю земельну ділянку, проте це право порушене, у звязку з передачею цієї земельної ділянки безпідставно у власність [PERSON] Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно зі ст. 56 цього Кодексу, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірах згідно зі ст. 57 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо). Такий же перелік документів для передачі у власність земельних ділянок встановлений п.3 „Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України", затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993 року. Отже, з наведеного вбачається, що у суду наявні всі правові підстави для визнання договору дарування земельної ділянки від 24.02.2004 року, а саме земельної ділянки площею 0,0398 га, розташованої за адресою: м. Дніпродзерджинськ, вул. Короленківська, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та договору дарування майна від 24.02.2004 року, а саме 1/3 частини жилого будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 25, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], а відповідно і Державного акту від 19.01.2000 року та рішення на підставі якого було видано оспорюваний акт, а отже і право власності на землю №659 від 19.01.2000 року, виданого [PERSON] [PERSON] комітетом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області повинно бути скасованим. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності. Оскільки, право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 759 кв.м. по вул. Короленківській у м. Дніпродзержинську оспорювалося відповідачкою, що виразилось у виготовленні нею вищевказаних документів на спірну земельну ділянку, тому слід визнати за [PERSON] право власності на вищевказану ділянку. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права та обмежений у його здійсненні. Статті 386 та 387 ЦК України, передбачають, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Також, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним, та документально підтверджених судових витрат, а саме витрат на правову допомогу у розмірі 3000 гривень та сплату судового збору у розмірі 243,60 гривень на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved