Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачі по справі, тривалий час, а саме з 2009 року по сьогоднішній день, не проживають в неприватизованій квартирі №67, буд. 1В, смт. Ківшарівка, Харківської області, в якій зареєстровані. Відповідачі не зверталися до виконавчого комітету Купянської міської ради Харківської області для бронювання житлового приміщення. Позивач наполягає, що позбавити права користування відповідачів по справі даним приміщенням буде економічно вигідно для територіальної громади міста, адже відповідачі не сплачують комунальні платежі та фактично не користується житловою площею. Станом на 01 червня 2015 року заборгованість за комунальні послуги за адресою де зареєстровані відповідачі складає 3966 грн. 40 коп. Тому позивач змушений був звернутися до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог та не заперечував проти розгляду справи у порядку ст.. 224 ЦПК України. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою, повернуто за закінченням терміну зберігання, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не надали. Оскільки відповідно до ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не надали. Тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представники третіх осіб: служби у справах дітей Купянської міської ради Харківської області, товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «КомЕнерго-Купянськ», Купянського районного відділу ГУ ДМС України в Харківській області, в судове засідання не зявилися надали до суду заяви в яких просили справу розглянути у їх відсутність, при розгляді справи покладалися на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи та додані до них документи, судом були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно довідки ТОВ КК «Коменерго-Купянськ» від 04 червня 2015 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прописані у спірній квартирі №67 будинку №1В в смт. Ківшарівка Харківської області. Житло державне (а.с. 4). Сектор по роботі з населенням ТОВ КК «Коменерго-Купянськ» надав довідку про стан заборгованості за послуги надані мешканцям кв. №67 будинку №1В в смт. Ківшарівка Харківської області, згідно якої, заборгованість складає 3966 грн. 40 коп. (а.с. 5). Актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 04 червня 2015 року, який складений ТОВ КК «Коменерго Купянськ», встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 2009 року не проживають за адресою [INFO] (а.с. 6). Квартира була надана у користування сімї [PERSON] на підставі посвідчення на право заняття службової житлової площі №28 від 23 липня 1996 року (а.с. 7). Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців, тобто з цього виходить, що в разі якщо особа протягом шести місяців, без поважних причин не проживає в житловому будинку, то суд згідно зі ст. 72 ЖК України, може визнати таку особу втратившою право користування житловим приміщенням. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили\~ права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] у 2009 році виповнилося 10 років і вона повинна була мешкати разом з батьками, на даний час за місцем реєстрації не мешкає у звязку з чим суд дійшов висновку, що вона покинула місце реєстрації разом зі своїми батьками і не мешкає у спірній квартирі понад встановлений законодавством строк. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прописані у спірній квартирі №67 будинку №1В в смт. Ківшарівка. Однак з 2009 року за даною адресою не проживають, тобто, добровільно залишили спірну квартиру. Крім того, з 2009 року за даною адресою щомісяця зростає заборгованість, яка жодного разу не погашалася, що свідчить про те, що відповідачі не цікавляться долею житлової площі наданої їм у користування та не цікавляться долею квартири. Також факт не проживання за вказаною адресою підтверджується довідкою Укрпошти, де причиною повернення однієї з судових повісток до суду вказано: «за зазначеною адресою не проживає». Докази поважності причин не проживання у спірному приміщенні, у порушенні ст. 60 ЦПК України, відповідачами до суду надані не були. Тому враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що наявність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, а також те, що відповідачі за комунальні послуги не платять, у квартирі №67 не проживають, визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі №67, необхідне позивачу для вирішення питання про подальше використання вищевказаного житлового приміщення, у звязку з чим суд задовольняє позовні вимоги позивача.

Outcome: approved