Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини; [PERSON] [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до її повноліття. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що вона з відповідачем розірвала шлюб згідно судового рішення, що набрало законної сили 06.02.2015р. і він, будучи працездатним, не допомагає їй утримувати матеріально неповнолітнього сина, що проживає з нею та знаходиться на її утриманні, інших утриманців відповідач не має. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити її позов та додатково пояснила, що між ними була усна домовленість про матеріальне утримання дитини в добровільному порядку, яке відповідач не виконав. Відповідач [PERSON] позов визнав, але вважає, що позивачка буде витрачати кошти не на утримання дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Частина 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачає розмір аліментів, який в будь-якому разі не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом достовірно встановлено, що від шлюбу сторін по справі згідно рішення Миргородського міськрайонного суду від 20.01.2015р. зареєстрованого 09.08.2011року (а.с.4) народився син; [PERSON] [INFO], батьком якого записаний у свідоцтві про народження відповідач - [PERSON] (а.с.2). Дитина знаходиться на утриманні матері (а.с.3), а відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання їх сина. Посилання відповідача на те, що позивачка може витрачати кошти не на утримання дитини нічим не обгрунтовані і є лише припущенням відповідача. Позивачка, як законний представник неповнолітнього має вирішувати самостійно спрямування коштів на його утримання. Суд вважає, що відповідач працездатний, не інвалід, інших утриманців не має, не заперечує проти сплати аліментів і може надавати таку допомогу, тобто в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 березня 2015 року - моменту звернення позивачки до суду і до повноліття дитини. Відповідно до п.1 ст.4 ЗУ "Про судовий збір" від 08.07. 2011 року від сплати судового збору звільняються позивачі по позовним заявам про стягнення аліментів. Відповідно до частини 2 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли. В зв'язку з вищенаведеним підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь Державного бюджету м. Миргорода 243,60 гривень судового збору, від сплати якого була звільнена позивачка [PERSON] при зверненні до суду.

Outcome: approved