Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вищевказаним позовом, покликаючись на те, що вони є співвласниками приміщення №3 у 14/100 часток всього приміщення № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В частці 14/100 їхні (позивачів) частки поділені і являються такі рівними, зокрема кожному з них належить 1/4 частку від 14/100 вищевказаного приміщення. Стверджують, що вони (позивачі) працювали в державно-комунальному підприємстві «Каштан» (перукарні), що розташоване було у [ADDRESS] . Так, 28 грудня 1993р. ними було укладено з Фондом комунального майна Мостиського району договір купівлі-продажу, згідно якого придбали у власність у Товариства покупців державне майно, а саме - цілісний майновий комплекс державно-комунального підприємства «Каштан» площею 54,1 кв.м, що становило 14 сотих ідеальної частки від цілого будинку. В складі цілісного майнового комплексу зазначається вбудоване на першому поверсі приміщення загальною площею 54,1 кв.м, що знаходиться на [ADDRESS] . Відповідно до акту передачі майна від 24 лютого 1994р. до зазначеного договору це приміщення було викуплене власне, як складова частина цілісного майнового комплексу. Покликаються на те, що товариство покупців було створено п`ятьма працівниками і фактично давно припинило свою діяльність, і кожен з них хотів мати документ, що підтверджує право власності на частку в приміщенні перукарні. Оскільки були певні труднощі в оформленні своїх часток, то всі співвласник (їх було п`ять) звернулись до Мостиського районного суду про визнання за нами права власності на приміщення №3 товариства покупців «Каштан», що знаходилося за адресою: [ADDRESS] . Рішеннями Мостиського районного суду за кожним з них було визнано право власності по 1/5 частині в 14/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказують, що в подальшому їх право було зареєстровано в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, де частки співвласників 1/5 зазначається від 54,1 кв.м, без зазначення до частки 14/100 від цілого будинку. Зазначають, що 29 серпня 2008р. співвласник [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 29.08.2008 р. відчужив свою 1/5 частку їм (позивачам). Вказані частки майна були зареєстровані в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, знову ж таки без прив`язки до 14/100 цілого будинку. На теперішній час використовувати дане приміщення не зручно як частку в цілому будинку, оскільки в такому випадку при будь-яких змінах потрібна згода інших співвласників. Відповідно до висновку Комунального підприємства «Мостиське районне бюро виділ приміщення перукарні площею 54,1 кв.м. в окремий об`єкт нерухомого майна технічно можливий. З огляду на вищенаведене, просять суд ухвалити рішення, яким виділити в окремий об`єкт власності приміщення №3, площею 54,1кв.м на першому поверсі у будинку [ADDRESS] , що за [ADDRESS] по лініях стін приміщення №3 згідно поверхового плану технічного паспорта будинку від 19.06.2019р., а також визнати за кожним з них (позивачів) право власності в розмірі по 1/4 ідеальної частки від приміщення №3 площею 54,1 кв.м в будинку [ADDRESS] і, що в цілому становитиме 1 (одиницю) приміщення. В підготовче судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не з`явились, однак як вбачається з матеріалів даної цивільної справи їхні інтереси на підставі Ордеру серії ЛВ №063422 представлятиме адвокат Лебідко Ю.І.. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] адвокат Лебідко Ю.І., в підготовче судове засідання не з`явилась, однак подала заяву, в якій зазначила, що заявлені вимоги своїх довірителів підтримує в повному обсязі та просить суд розгляд справи проводити у її відсутності, а також у відсутності її довірителів. Відповідач представник Мостиської міської ради Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не заперечує. Третя особа представник виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Третя особа представник КП «Мостиське РБТІ» в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав клопотання, в якому зазначив що проти заявлених позовних вимог позивачів не заперечує та просить розгляд справи проводити у відсутності їх представника. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Судом встановлено, що позивачами по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] , як членами трудового колективу «Каштан», укладено угоду про спільну діяльність від 10.06.1993 року для приватизації майна ДКП «Каштан». Згідно даної угоди позивачі та [PERSON] , як члени трудового колектив, створили товариство покупців, метою якого було придбання майна державно-комунального підприємства «Каштан». Дана угода була зареєстрована у Фонді комунального майна Мостиського району Львівської області від 15.06.1993 року. В подальшому, зокрема 28.12.1993 року між Фонді комунального майна Мостиського району Львівської області і товариством покупців державно-комунального підприємства «Каштан» укладено договір купівлі-продажу державного майна, згідно з яким вищевказане товариство покупців придбало цілісний комплекс державно-комунального підприємства «Каштан», яке знаходиться в м.Мостиська, пл.Ринок, 10, Львівської області, в тому числі приміщення площею 54,1 кв.м., що становить 14/100 від загальної площі будинку. Надалі, вищевказане приміщення було зареєстровано Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації на ім`я товариства покупців, про що видано реєстраційне посвідчення від 03.03.1995 року. Рішеннями Мостиського районного суду Львівської області від 28.02.2008р. та від 29.02.2008р. відповідно за позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , а також [PERSON] , визнано право власності по 1/5 частині в 14/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Слід також зазначити те, що 29.08.2008 року приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Келюх М.А., було засвідчено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між [PERSON] та позивачами по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . Згідно вказаного договору [PERSON] відчужив, а позивачі (покупці) купили 1/5 частину в 14/100 частинах нежитлового приміщення, в рівних частках (по 1/20) частині кожний, приміщення №3 в будинку [ADDRESS] . Згодом набуті позивачами частки (по 1/20 за кожним) були зареєстровані в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно. У зв`язку з тим, що використовувати дане приміщення викликає незручності як частку в цілому будинку, оскільки в такому випадку при будь-яких змінах потрібна згода інших співвласників даного будинку, тому позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із даним позовом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. У ч.2 ст.364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч.1 ст.183 ЦК України). Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу Для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України. Тобто, з певної точки зору при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Із Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна відомо, що поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Із представленого позивачами та оглянутим в судовому засіданні висновку Комунального підприємства «Мостиське районне бюро технічної інвентаризації, виділ приміщення перукарні площею 54,1 кв.м. в окремий об`єкт нерухомого майна технічно можливий. Згідно технічного паспорта на будинок від 19 червня 2019 р. поверхових планів (приміщення №3) площею 54,1 кв.м становить приміщення перукарні на першому поверсі будинку, що складається з двох приміщень: зали перукарні - 41, 2 кв.м та підсобного приміщення 12,9 кв. м., яке по конфігурації є продовженням зали перукарні. Одне від одного ці приміщення відділені некапітальною перегородкою. Підсобне приміщення 12,9 кв.м не має окремого входу та вікна. Приміщення зали має вікно та окремий від будинку з [ADDRESS] . Ринок. Приміщення №3 при виділі не потребує жодних технічних перетворень від будинку, оскільки є відособлене, тобто має окремий вхід та поєднане з будинком лише зовнішніми стінами на півдні та заході та має спільну стіну з коридором будинку на сході, позначеним як приміщення римською цифрою Х для входу в будинок на другий поверх, а також спільну стіну з виходом в будинок на першому поверсі. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Узагальнюючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім цього, враховуючи думку позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що понесені такими судові витрати зі сплати судового збору залишити за ними.

Outcome: approved