Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Згурівського районного суду Київської області із вище зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає у домоволодінні [ADDRESS] з 1988 року. Будинок був побудований у 1986 році для переселенців із зони ЧАЕС, але оскільки до 1988 року ніхто не заселився в будинок, голова КСП «Сільські вісті» запропонував позивачці поселитися в цьому будинку за умови, що вона буде працювати в КСП дояркою, на що вона погодилась. Позивачка продовжує проживати у вказаному будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується цим нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оплачує комунальні послуги, оскільки завжди проживала та працювала у селі Середівка. Позивачка просила керівництво КСП «Сільські вісті» оформити документи про право власності на цей будинок, але документи оформлені не були. Будинок знаходився на балансі тодішньої Середівської сільської ради. Коли переселенцям передавали будинки у власність, позивачку в рішення сільської ради не включили, тому що вона не є переселенкою з зони Чорнобильської АЕС. Позивачка звернулась до КП «Згурівський комбінат комунальних підприємств» з приводу виготовлення технічної документації на спірний будинок. 07 жовтня 2021 року був виготовлений Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до виготовленого технічного паспорту вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування. Середівська сільська рада відмовила їй в оформленні права власності та рекомендувала звернутись до суду. У зв`язку з вище зазначеним просить суд визнати за нею право власності на спірний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Не застосовувати до відповідача положення ст. 141 ЦПК України. В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку, направили до суду заяви, в яких просили проводити розгляд справи у їх відсутність. Позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач Згурівська селищна рада позовні вимоги визнала в повному обсязі. На підставі ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не проводилось. Суд визнав можливим розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та їхня неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення про задоволення позову. Обставини, викладені у позовній заяві підтверджуються письмовими доказами по справі. Дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами встановлено, що позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] з 08.03.1988 (а.с. 4-5 копії паспорта, витягу з по господарської книги). Згідно з Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , об`єкти, які відповідно до діючого законодавства вважаються об`єктами самочинного будівництва відсутні (а.с. 6-10, 11 - копії технічної документації, довідки-характеристики). Згідно з довідкою Згурівської селищної ради дані про передачу будинку у власність [PERSON] відсутні (а.с. 17 - копія довідки). Позивачка добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується спірним житловим будинком та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, робить в ньому поточний та капітальний ремонти, оплачує комунальні послуги. Відповідач Згурівська селищна рада визнає позов в повному обсязі (а.с. 31 - клопотання). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном (постанова Верховного Суду від 27.09.2018 року по справі № 571/1099/16-ц). Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Пунктом 11 Постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5 передбачено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. В даній справі позивачкою вірно було визначено відповідачем у справі правонаступника Середівської сільської ради - Згурівську селищну раду. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Тобто відсутність реєстрації права власності на спірний житловий будинок не перешкоджає визнанню за позивачкою права власності на нього за набувальною давністю. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, приймаючи визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. В ході судового розгляду встановлено, що позивачка [PERSON] більше тридцяти років володіє та фактично користується житловим будинком, який розташований по [ADDRESS] . Володіння та користування позивачки спірним житловим будинком є відкритим та безперервним, а тому суд вважає за необхідне, визнати за позивачкою [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Позивачка сплатила судовий збір за подання позову у розмірі 1063,20 грн. За клопотанням позивачки, суд не застосовує до відповідача Згурівської селищної ради ст. 141 ЦПК України та понесені позивачкою судові витрати залишає за нею. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме грошові кошти у розмірі 531 (п`ятсот тридцять одна) гривня 60 копійок, що був сплачений нею 04.11.2021 згідно з квитанцією № 7, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

Outcome: approved