Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просила визнати недійсною її заяву про відмову від спадщини по заповіту [PERSON] від 27 листопада 1999 року зареєстрованого в реєстрі за № 1-1862, визначити їй додатковий строк у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті - [PERSON], яка померла 04 травня 2013 року. Позивач в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Третя особа в судове засідання також не зявилась, надавши відповідну заяву про можливий розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом 04 травня 2013 року померла рідна бабуся позивача [PERSON], яка постійно проживала [INFO]. Померла [PERSON] залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 27 листопада 1999 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1862. В заповіті заповідач [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала [PERSON]. На день смерті бабусі [PERSON] і після її смерті позивач постійно проживала разом з нею в одному домі, піклувалась за нею та після смерті поховала її. В серпні 2013 року позивач зі своєю мамою [PERSON] на її прохання звернулись до державної нотаріальної контори Дніпровського (Дніпропетровського) району Дніпропетровської області та написала заяву, що вона відмовляється від спадщини за заповітом, який склала померла бабуся [PERSON] Станом на дату звернення до суду відповідач [PERSON] документи на спадщину не оформила та не бажає їх оформляти, в звязку з чим позивач звернулась з заявою до державної нотаріальної контори Дніпровського (Дніпропетровського) району про скасування її заяви про відмову від спадщини за заповітом, але державний нотаріус [PERSON] відмовилась приймати заяву та повідомила, що вже права на спадщину втрачені. Як встановлено судом на сьогоднішній день позивач проживає в будинку своєї бабусі [PERSON], який вона залишила їй по заповіту. Згідно ч. 5 ст. 1274 ЦК України право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, згідно ч. 1 якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, як зазначено в ч. 1 якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Стосовно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно статті 43 Закону України «Про нотаріат» встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Не допускається вчинення нотаріальної дій у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до статті 44 ЗУ «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб і перевірка цивільної правоздатності юридичних осіб, перевірка повноважень представника фізичної або юридичної особи. Встановлення намірів сторін вчинення правочину. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Згідно ст.\~1272\~ЦК\~України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008\~року №\~7\~передбачено\~«Про судову практику у справах про спадкування», що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а також визнання відповідачем позову відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини по заповіту та продовження строку на прийняття спадщини обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON] не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved