Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики в загальному розмірі 37891,10 доларів США, в тому числі 3% річних від простроченої суми за прострочення виконання зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.10.2015 сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 35000,00 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути 31.12.2016. Відповідач вказану позику не повернула, чим порушила зобов`язання за договором. Станом на 02.10.2019 заборгованість відповідача за договором позики від 05.10.2015 становить 37891,10 доларів США, з яких: 35000,00 доларів США - грошова сума, надана в позику; 2891,10 доларів США - передбачений законом розмір 3% річних. На підставі викладеного позивач просив позов задовольнити. Представник відповідач, який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги надав суду відзив на позовну заяву, в якому позов визнав в повному обсязі та просив суд застосувати відстрочку виконання рішення по справі до 31 грудня 2020 року. Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач стверджує, що отримала від позивача грошові кошти в розмірі 35000,00 доларів США, які становлять предмет вказаного договору, ще до його підписання. Датою повернення позики сторони визначили 31.12.2016. Вказане підтверджується оригіналом договору позики (а.с. 19). Частиною 1 ст. 1048 ЦК України перебачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Абзацом 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610, частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки днем повернення позики сторони визначили 31.12.2016, то початок перебігу періоду прострочення виконання зобов`язання починається наступного дня після дня, визначеного сторонами для повернення позики, тобто 01.01.2017. В свою чергу рішення у справі ухвалене 16.12.2019, тому період прострочення становить 1080 днів, а 3% річних від простроченої суми становить 3106,85 доларів США (35000 доларів США * 0,03 % річних / 365 днів в році = 2,88 доларів США) 2,88 доларів США * 1080 днів прострочення = 3106,85 доларів США). Згідно з ч. 2 ст. 264, ч. 1 ст. 13 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в іноземній валюті, то відповідно до ст. 1049 ЦК України, відповідач зобов`язаний повернути суму позики в тій валюті, в якій передана сума позики, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм статті 1049 ЦК України, викладеній в постанові від 16.01.2019 по справі №373/2054/16. Представник відповідача, який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, надав суду відзив на позовну заяву, в якому позов визнав в повному обсязі. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача, який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд застосувати відстрочку виконання рішення по справі до 31 грудня 2020 року. Частиною 1 ст. 267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до змісту ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Представник відповідача в своєму відзиві посилається на тяжкий фінансовий стан сім`ї відповідача у зв`язку із тяжким захворюванням її чоловіка, при цьому ані відповідачем, ані її представником не надано доказів на підтвердження вказаних доводів. Такими доказами могли бути копії медичної документації, копії чеків на придбання ліків, довідка про доходи або інші відомості про фінансовий стан відповідача, тощо. У зв`язку із тим, що представник відповідача не довів наявність підстав для відстрочення виконання судового рішення, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про відстрочення виконання судового рішення, викладене у відзиві представника відповідача на позовну заяву. Суд вважає за необхідне додатково роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 435 ЦПК України, клопотання про відстрочення виконання рішення суду може бути заявлене на стадії виконання судового рішення з наданням відповідних доказів на підтвердження вказаних в клопотання обставин. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно з абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Національного Банку України (ресурс: https://bank.gov.ua) офіційний курс гривні щодо долара США станом на день звернення позивача до суду з даним позовом (02.10.2019) становить 2455,5302 грн. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 9304,27 грн. ( 1% від 37891,10 доларів США = 378,911 доларів США) (2455,5302 грн. / 100 * 378,911 доларів США = 9304,27 грн.).

Outcome: approved