Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час прогулу. Свої вимоги обґрунтував тим, що 06.08.2009 він був прийнятий на роботу у військову частину [NUMBER] на посаду інженера виробничо-технічного відділу. 10.05.2016 позивач був викликаний до Знам`янського військового комісаріату Кіровоградської області, де отримав припис з пропозицією вибути 10.05.2016 у розпорядження начальника Центрально-ракетно-артилерійського управління Озброєння Збройних сил України на підставі наказу Міністра оборони України від 29.04.2016 №384. З даним приписом він звернувся до командира військової частини [NUMBER] , який повідомив про звільнення позивача у зв`язку зі вступом на військову службу, про що необхідно в добровільному порядку написати відповідну заяву. Часу сперечатись позивач не мав, розумів, що у разі відмови від написання такої заяви може бути звільнений за прогул, а тому написав заяву про звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу.\~\~\~\~\~\~ Наказом від 11.05.2016 №99 він був звільнений з 10.05.2016 з посади інженера виробничо-технічного відділу, відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. По прибуттю у м. Київ 11.05.2016 між позивачем та Міністерством оборони України в особі першого заступника Міністра оборони України Руснака Івана Степановича укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Позивач вважає звільнення з посади інженера виробничо-технічного відділу військової частини [NUMBER] незаконним, оскільки відповідно до ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про внесення змін до наказу про його звільнення в частині увільнення його з посади зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку відповідно до ст. 119 КЗпП України, про що свідчить копія відповідної заяви. Листом від 12.01.2017 №85 на дану заяву відповідачем було надано відповідь про те, що звільнення проведено законно, підстав для внесення змін до наказу не вбачається.\~ Просив поновити строк звернення до суду з даним позовом, визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час перебування на військовій службі на особливий період. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідач в судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення проти позову та пояснила, що 10.05.2016 позивач звернувся із заявою про звільнення з посади інженера виробничо-технічного відділу військової частини [NUMBER] на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України. Окрім заяви, інших документів, а саме мобілізаційного розпорядження, повістки чи розпорядження військового комісара, до відділу кадрів позивачем надано не було. Наказом від 11.05.2016 №99 [PERSON] був звільнений з посади інженера виробничо-технічного відділу, відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Жодного тиску чи примусу щодо написання заяви про звільнення з боку керівництва військової частини та працівника відділення кадрів і стройового на позивача не чинилося. Наголошувала на тому, що наразі в Україні закінчився особливий період, нове рішення про проведення мобілізації не приймалось, як і рішення про введення воєнного стану. Крім того, позивач жодних документів щодо укладення контракту до відділу діловодства військової частини не надавав, наказ про звільнення був виданий на підставі заяви позивача про звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 06.08.2009 позивач працював на посаді інженера виробничо-технічного відділу військової частини [NUMBER] , що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до п. 32 витягу з Наказу Міністра оборони України від 29.04.2016 №384 з позивачем вирішено укласти контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, прийняти його на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та призначити офіцером організаційно-планового відділу управління організаційно-планового та експлуатації Центрального ракетно-артилерійського управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України. Приписом військового комісара Знам`янського об`єднаного міського військового комісаріату від 10.05.2016 позивачу запропоновано 10.05.2016 вибути в розпорядження начальника Центрального ракетно-артилерійського управління Озброєння Збройних Сил України у м. Київ зі строком прибуття 11.05.2016 на підставі Наказу Міністра оборони України від 29.04.2016 №384.\~ 10.05.2016 позивачем було написано заяву про звільнення його з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу з 11.05.2016, що підтверджується копією заяви. Наказом від 11.05.2016 №99 (п.4) [PERSON] звільнений з 10.05.2016 з посади інженера виробничо-технічного відділу, відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом. З копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу від 11.05.2016 та витягу з Наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 11.05.2016 №119\~ вбачається, що між позивачем та Міністерством оборони України в особі першого заступника Міністра оборони України Руснака Івана Степановича укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та призначено на посаду офіцера організаційно-планового відділу управління організаційно-планового та експлуатації Центрального ракетно-артилерійського управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України з 11.05.2016. У грудні 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про внесення змін до наказу про його звільнення в частині увільнення його з посади інженера виробничо-технічного відділу зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на підставі ст. 119 КЗпП України,\~ Листом військової частини [NUMBER] від 12.01.2017 №85 [PERSON] надано відповідь про те, що його звільнення проведено відповідно до чинного законодавства, підстав для внесення змін до наказу не вбачається.\~ Позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки після звільнення з роботи він приступив до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, перебував і перебуває на військовій службі за призовом, не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом, а тому вищезазначені причини пропуску строку на звернення до суду вважає поважними та просив суд поновити даний строк. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оскільки позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу не за місцем свого проживання, не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом, а тому суд визнає причини пропуску строку звернення до суду поважними та вважає за можливе поновити даний строк. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Частиною 4 статті 119 КЗпП України визначено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форм власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з положеннями ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Підпунктом м частини 6 статті 26 вказаного Закону визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону. Частиною 2 статті 39 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами\~третьою\~та\~четвертою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61\~Закону України\~"Про освіту". З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3,4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Як зазначено вище, [PERSON] був призваний на військову службу 11.05.2016 за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу до закінчення особливого періоду або до демобілізації. Таким чином, на нього поширюються гарантії, визначені ч.4 ст. 119 КЗпП України, в разі, якщо на час його звільнення з роботи в Україні існував особливий період. Враховуючи наведене, визначальним в даному випадку є встановлення факту наявності або ж відсутності в Україні на час звільнення позивача особливого періоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У частині четвертій статті 3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Відповідно до ч.5 ст. 4 вказаного Закону обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні з 18 березня 2014 року настав особливий період. Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас, абзацом 6 статті 1 цього Закону визначено, що демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Статтею 11 того ж Закону встановлено, що рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. Враховуючи зміст заходів мобілізації і демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 18 березня 2014 року. Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» було розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Збройні Сили України приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів у відповідності до норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом». На цей час проведення антитерористичної операції триває. Враховуючи наведене, наразі існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює юристом Знам`янського об`єднаного міського військового комісаріату. З часу видання Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» в Україні діє особливий період та існує кризова ситуація у зв`язку з проведенням\~ антитерористичної операції. Остання черга за мобілізацією була призвана у 2015 році.\~ Указу про демобілізацію Президентом України не видавалось. На території району мали місце непоодинокі випадки звільнення осіб з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу, при цьому не враховувались права військовослужбовців, визначені трудовим законодавством.\~\~\~\~ Отже, суд вважає, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і на даний час контракт діє, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні або до оголошення демобілізації, яка на даний час не оголошена. За таких обставин, відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 119 КЗпП України за ним на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток, тобто оспорюваний наказ в частині звільнення позивача з роботи є незаконним, а сам позивач має бути поновлений на роботі відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України. Також на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 11 травня 2016 року по 03 травня 2017 року. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до довідки про заробітну плату позивача та інші виплати за 2015-2016 р.р., середньоденний заробіток позивача за останні два місяці становить 237,27 грн. Кількість робочих днів, за які має бути проведене стягнення, становить: у травні 2016 року - 15, у червні 2016 року 20, у липні 2016 року 21, у серпні 2016 року 22, у вересні 2016 року 22, у жовтні 2016 року - 20, у листопаді 2016 року - 22, у грудні 2016 року - 22, у січні 2017 року - 20, у лютому 2017 року - 20, у березні 2017 року - 22, у квітні 2017 року - 19, у травні 2017 року 1, а всього 246 робочих днів. 237,27 х 246 = 58 368\~ грн. 42 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом в період існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці на строк до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні, на нього поширюються гарантії, визначені ч.4 ст. 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню На підставі викладеного,

Outcome: approved