Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньому [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], на період з 01 березня 2019 року по 30 липня 2019 року до Російської Федерації, уточнив свої позовні вимоги заявою від 16.04.2019 року, на підставі ст. 49 ЦПК України, просить надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, на період з 01 червня 2019 року по 01 вересня 2019 року до Російської Федерації, а саме: вул. Трефолева, 21, корпус 7, Кіровський район, м. Санкт-Петербург. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з моменту розірвання шлюбу з відповідачем по справі, з вересня 2012 року та по теперішній час, останній самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина не приймає. Малолітній [PERSON] постійно хворіє на бронхіальні захворювання, має встановлений діагноз-хронічний бронхіт та потребує більш кваліфікованого обстеження та лікування на території Російської Федерації у «Санкт-Петербурзькому науково-дослідному інституті фтизіопульмонології». При цьому, отримати дозвіл у відповідача на виїзд дитини за кордон не має можливості, оскільки відсутні відомості про його місцезнаходження, на телефонні дзвінки відповідач не відповідає, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування при виконкомі Брацлавської селищної ради Немирівського району Вінницької області для надання письмового висновку щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків. Позивач у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутністю, в якій позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, однак доказів поважності своєї неявки, відзиву на позовну заяву або заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 02.04.2019 року на виконання ухвали суду від 28.02.2019 року судом було отримано висновок опікунської ради при виконкомі Брацлавської селищної ради від 26.03.2019 року щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, [PERSON], [INFO], з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення Тельманівського районного суду Донецької області від 04 вересня 2012 року, було розірвано шлюб між [PERSON]. [INFO] та [PERSON], [INFO]. Із долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданої виконкомом Гранітненської сільської ради Тельманівського району Донецької області, судом вбачається, що сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Рішенням Тельманівського районного суду Донецької області від 22 січня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.12.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки № 650002 від 13 січня 2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], взято на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS]. До матеріалів справи долучено довідку № 650002 від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якої [PERSON], [INFO], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], взято на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS]. Супроводжує малолітню дитину [PERSON]. Згідно довідки № 2397 від 01.10.2018 року виданої виконкомом Брацлавської селищної ради [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], без реєстрації. [PERSON], [INFO] перебуває на диспансерному обліку в Брацлавській ЛА ЗПСМ центру первинно медико-санітарної допомоги Немирівської районної ради Вінницької області з діагнозом: рецидивуючий обструктивний бронхіт, атопічний дерматит, дефіцит маси тіла, що підтверджується довідкою від 09.04.2019 року. Також, до матеріалів справи долучено копію довідки № 45/291 для одержання путівки на санітарно-курортне лікування [PERSON], видану Брацлівською ЛА ЗПСМ центру первинно медико-санітарної допомоги Немирівської районної ради Вінницької області, в якій основним захворюванням пацієнта зазначено хронічний бронхіт. На виконання ухвали суду від 28.02.2019 року судом було отримано висновок опікунської ради при виконкомі Брацлавської селищної ради від 26.03.2019 року щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, [PERSON], [INFO], з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків з якого вбачається, що опікунська рада не заперечує проти вирішення спору у судовому порядку та винесення рішення на розсуд суду. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Судом встановлено, що позивач має намір виїхати разом із малолітньою дитиною до Російської Федерації, на період з 01 червня 2019 року по 01 вересня 2019 року з метою її оздоровлення, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. При цьому, тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], разом з матір'ю за кордон відповідатиме найкращим інтересам дитини, не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин та жодним чином не позбавить батька можливості брати участь у вихованні та особистому спілкуванні з дитиною. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки при вищевказаних обставинах, аналізуючи надані докази, керується вимогами Декларації з прав дитини, прийнятою 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю ООН, Конвенції про права дитини, прийнятою 20 листопада 1989 року Генеральною Асамблеєю ООН та першочергову увагу приділяє найкращому забезпеченню інтересів малолітньої дитини згідно до ст.3 Конвенції. Згідно ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved