Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даною позовною заявою та просив зобов'язати відповідачів повернути та передати малолітню дитину - [PERSON], [INFO], його батьку - [PERSON] по місцю реєстрації батька за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначив, що 28.07.2012 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, від якого народився син - [PERSON]. 15.01.2014 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. З грудня 2014 року позивач не проживає разом з колишньою дружиною, тому фактично позбавлений права на побачення та виховання дитини. На даний час син позивача знаходиться на вихованні у батьків [PERSON], оскільки вона виїхала на довготривале навчання за кордон. 20.11.2015 року служба захисту дітей Обухівської районної державної адміністрації надала висновок згідно із яким визначила місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю, а на період перебування за межами України встановлено місце проживання з батьком [PERSON]. Відповідачі не виконують рішення державного органу, тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини не чинили, більш того наголосив на тому, що позивач рідко приїжджав до дитини та приділяв йому мало часу, а дитина почала не дуже адекватно реагувати на батька. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, також пояснила, що перешкод батьку ніхто не чинив, дитина хворіла та потребувала постійного догляду. Також наголосила на тому, що мати дитини (дочка відповідачів) вже повернулась до України та збирається постійно тут проживати. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала, пояснила, що позивач неодноразово звертався до Служби у справах дітей Обухівського району Київської області та повідомляв про вчинення перешкод з боку відповідачів щодо спілкування із дитиною. Також зазначила, що висновком про визначення місця проживання малолітньої дитини було визначене місце проживання [PERSON] із батьком на час перебування матері за кордоном. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд встановив такі обставини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є батьком малолітнього сина - [PERSON], [INFO], матір'ю дитини є [PERSON]. Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2012 року, який в даний час розірвано, при розірванні шлюбу спору щодо місця проживання дитини не було. Згідно із висновком Обухівської районної державної адміністрації № 07-25/1988 від 20.11.2015 року про визначення місця проживання малолітньої дитини комісія доцільно визначила місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з матір`ю, а на період перебування матері за межами території України встановлено місце проживання з батьком [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов № 55 від 24.09.2015 року, комісією було встановлено, що [PERSON] проживає у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] та має всі належні умови для проживання з дитиною. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини, фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини, вказується на те, що батьки зобов'язані поважати право дитини на збереження індивідуальності. Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-ІІІ від 21.04.2001 року виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН, 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 162 СК України дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Проте, таких обставин в судовому засіданні при розгляді даної справи не встановлено, позивач не зловживає спиртними напоями, наркотичними чи психотропними препаратами, проживає зі своїми батьками в будинку, який є комфортним та облаштованим всім необхідним для нормального проживання дитини, має самостійний дохід, позитивно характеризуюсь за місцем роботи. Судом також береться до уваги той факт, що мати дитини на час розгляду справи вже повернулась до України (цей факт підтвердили всі учасники процесу), збирається жити та працювати на території України. Однак, жодних доказів того, що мати знову не покине територію України в судовому засіданні подано не було. Враховуючи викладені вище обставини справи, вимоги Закону України «Про охорону дитинства», особисті якості батьків, думку представника Служби у справах дітей, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки це відповідає інтересам дитини та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дитини. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів повністю.

Outcome: approved