Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просив виселити в примусовому порядку [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS], зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Укрсоцбанк» оформило право власності на квартиру [ADDRESS], що належала на праві власності [PERSON] Правовою підставою для реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Іпотечного договору № 02-10/4209 від 21 грудня 2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу № 104316891 від 20 листопада 2017 року, було з реєстровано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни, Філія Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у м. Києві індексний номер: 38219619 від 21 листопада 2017 року, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Таким чином, законним власником вказаної квартири є ПАТ «Укрсоцбанк». Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 03 квітні 2018 року, за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Малолітня [PERSON], [INFO] зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Ухвалою від 23 липня 2018 року року у справі відкрито провадження. Протокольною ухвалою суду від 29 січня 2019 року закінчено підготовчий розгляд та призначено справу до слухання по суті. Представник позивача у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав, що викладені у позові. Представник відповідача у судовому проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно п.п. 1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту № 10-29/4885 від 21 грудня 2007 року, укладеним між іпотекодавцем та іпотекодержателем, нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем відповідно до умов Договору, яким обумовлено Основне зобов'язання, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. [PERSON] кредитні зобов'язання не виконувались у строки та обсяги, передбачені Договором кредиту № 10-29/4885 від 21 грудня 2007 року, що призвело до виникнення кредитної заборгованості. У відповідності до п. 4.5.3 іпотечного договору від 21 грудня 2007 року, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку». На виконання зазначеного п. 4.5.3 іпотечного договору від 21 грудня 2007 року, було зареєстровано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни, Філія Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві індексний номер: 38219619 від 21 листопада 2017 року, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу № 104316891 від 20 листопада 2017 року. Таким чином, законним власником вказаної квартири є ПАТ «Укрсоцбанк». За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 03 квітні 2018 року, за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] ПАТ «Укрсоцбанк» направляло відповідачам вимогу про добровільне вселення вих. №NPL UkrSoc (Bank)_1204062018 від 04 червня 2018 року, однак вона залишилась без виконання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону N 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Верховний Суд у постанові 753/12729/15-ц від 31 жовтня 2018 року дійшов висновку, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Єдиним виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані колишнім власником за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За таких обставин, Верховний Суд вказав, що банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. При цьому, майно було придбане не за кредитні кошти. Отже при виселені відповідачів з іпотечного майна (будинку, квартири, тощо) без надання їм іншого постійного житла, суди повинні з'ясовувати джерела коштів, за які було придбано переданий в іпотеку об'єкт нерухомості, зокрема чи це майно було придбано за рахунок отриманого іпотекодавцем кредиту. Як вбачається зі змісту іпотечного договору від 21 грудня 2007 року, його предмет, а саме квартира [ADDRESS], придбаний іпотекодавцем за кредитні кошти. За таких обставин, у даному випадку допускається виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки виселення відбувається із предмету іпотеки, придбаного за кредитні кошти, надані позивачем. Слід зазначити, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. У судовому засіданні представником відповідача зазначено, що відповідачі не мають іншого нерухомого житлового майна, а тому не можуть бути виселені. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Разом з тим, представником відповідача, на виконання вказаних статей ЦПК України, не надано суду доказів того, що у власності відповідачів відсутні інші житлові приміщення, зокрема, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, малолітня [PERSON], [INFO], зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні 09 жовтня 2008 року, тобто після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємнийзв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 3524,00 грн.

Outcome: approved