Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Солоцький Д.О., посилаючись на те, що 26.06.2019р. між його дружиною [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, на підставі якого [PERSON] отримала в дар двокімнатну квартиру. Вказаний договір вважає удаваним, оскільки вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу. Крім того, зазначає, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, які були ним отримані від продажу належних йому майнових прав на дві квартири, набуті ним до шлюбу, тому є його особистою власністю. Ухвалою суду від 15.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.04.2021 року прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Солоцький Д.О., про визнання\~майна спільною\~сумісною власністю\~подружжя та\~поділ спільної\~сумісної власності\~подружжя.\~Позивач за\~зустрічним позовомвизнає вимоги первісного позову в частині визнання договору дарування удаваним та просить визнати дане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його в рівних частках, оскільки спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник позивача [PERSON] - [PERSON] просила відмовити у її задоволенні, оскільки кошти, які заробляв [PERSON] витрачались на утримання родини, а не накопичувалися. Отже, саме кошти з продажу належних йому майнових прав на дві квартири були витрачені на придбання квартири [ADDRESS] ,\~а тому\~вказана квартира\~є його\~особистою власністю. Ухвалою від 31.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] наполягала на задоволенні позову та відмові в задоволенні зустрічного позову. Відповідач 1 [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, а саме, що договір дарування був удаваним, оскільки [PERSON] були сплачені кошти за договором дарування квартири. Оскільки її колишній чоловік був у відрядженні, а дозвіл на придбання квартири не залишив, їй довелось оформити договір дарування. Однак, просили задовольнити зустрічний позов та визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та поділити її в рівних частках. [PERSON] під час перебування у шлюбі в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року тричі перебував у рейсах за контрактами із судновласниками, його заробітна плата складала близько 4000-6000 дол. США, а оскільки [PERSON] в 2019 році отримала від бабусі в подарунок 10000 дол. США, вважає, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Відповідач 2 за первісним позовом [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Солоцький Д.О. в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення сторін приходить до висновку про задоволення первісного позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 31.08.2017 р. уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20.01.2021 р. шлюб між сторонами розірвано, прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне " [PERSON] ". В період шлюбу, 26.06.2021р. між [PERSON] (обдарована) та [PERSON] (дарувальник) укладено договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Солоцьким Д.О. за реєстром №1126. Статтею 717 ЦК України передбачено за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 2 статті 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. При цьому судом встановлено та не оспорюється сторонами, що згідно договору завдатку, укладеного в агентстві нерухомості «Купідом» 22.06.2019р., [PERSON] (покупець) передано [PERSON] (продавець) 26\~300 гривень на підтвердження наміру укласти в строк до 28.06.2019 договір купівлі-продажу квартири, розташованої: [ADDRESS] . З наявної в матеріалах справи розписки від 26.06.2019, вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 32000 доларів США, за продаж квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Обставини, встановлені у розписці, визнані самою [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи та їхніх представників. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Зазначену позицію висловив Верховний Суд в Постанові від 16 січня 2019 року в справі № 521/17654/15-ц. Враховуючи, що при укладенні договору дарування волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, та враховуючи юридичні факти, що свідчать про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, вимога про визнання договору дарування удаваним підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Поряд з тим, відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року зазначено: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання». Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України. Так, 08.07.2016 р. [PERSON] на підставі договору відступлення права вимоги за №1.1/2 К.1 набуті майнові права на об`єкт будівництва житлового будинку на двокімнатну квартиру та на підставі договору відступлення права вимоги від 08.07.2016 №1.1/1 К.1 на однокімнатну квартиру. 09.04.2019 р. на підставі договору відступлення права вимоги за №1.1/1-К.2, [PERSON] передано [PERSON] належні йому права і обов`язки відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №1.1/1-К.1 від 08.07.2016 щодо однокімнатної квартири на об`єкт будівництва житлового будинку за плату в розмірі 367\~470, 00грн. та на підставі договору відступлення права вимоги від 09.04.2019 за № 1.1/2-К.2 [PERSON] передано [PERSON] належні йому права і обов`язки відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №1.1/1-К.2 від 08.07.2016 щодо двокімнатної квартири на об`єкт будівництва житлового будинку за плату в розмірі 580 290, 00грн. Довідками ПрАТ «БК «Будмеханізація» від 12.04.2019 № 42/19, №43/19 підтверджується виконання умов договору сторонами. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] , придбана 26.06.2019 р. за 870299 грн. (843999 грн. отримані за розпискою + 26300 грн. завдатку), а кошти, отримані від продажу 09.04.2019р. належних [PERSON] майнових прав на дві квартири, що придбані ним до шлюбу, у сукупному розмірі складають 947\~760 грн., суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти позивача [PERSON] , а тому не підлягає поділу. Посилання [PERSON] та її представника, що квартира [ADDRESS] , придбана за спільні сумісні кошти, а тому підлягає поділу між подружжям, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Так, позивачем за зустрічним позовом не було доведено належними та допустимими доказами, що в період шлюбу [PERSON] отримував велику зарплатню, якої вистачило б для вчинення такого правочину, а також не доведено, що сама [PERSON] отримала у подарунок після смерті дідуся 10000дол. США. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи, що родина не мала іншого доходу, крім заробітної плати [PERSON] , а кошти, отримані від продажу належних йому майнових прав на дві квартири, набуті ним до шлюбу, відчужені з метою придбання спірної квартири, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] . На підставі\~ст.ст.\~202,203,235,717\~ЦК України,\~ст.ст.\~57,60\~СК України,\~

Outcome: approved