Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В подальшому позивач уточнила заявлені позовні вимоги, заявлені позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації осіб. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона, [PERSON],є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2016 року. Крім неї в вищевказаній квартирі, згідно картки прописки за формою А, зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, однак вона та її діти в квартирі не мешкають, їх особистих речей в квартирі немає, крім того, відповідач [PERSON] не здійснює обовязки по сплаті комунальних послуг. Третя особа [PERSON] при оформленні договору купівлі-продажу не повідомила позивача про те, що в квартирі зареєстровані інші особи. Позивач вважає, що її право порушено, оскільки вона вимушена сплачувати за відповідачів комунальні платежі. Позивач просить суд визнати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та захистити її порушене право шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [INFO], б. 82, кв. 59. Позивач в судове засідання не зявилась, надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу її відсутність та позовні вимоги підтримала повністю. В судове засідання відповідач не зявилась, будучи належним чином повідомленою про день слухання справи. Згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутность відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Щодо можливості слухання справи у відсутність відповідачів судом встановлено наступне. Відповідач [PERSON], яка також діє в інтересах [PERSON], [PERSON], неодноразово завчасно та належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, а саме про судові засідання, що були призначені: на 19.05.2016 року, 07.06.2016 року, 10.08.2016 року, 29.08.2016 року та 20.09.2016 року, але за судовими викликами вона до суду не зявилася, заперечень на позовну заяву не надала. Суд вважає, що догляд за малолітнім сином та час на пошук представника для захист своїх прав, на які відповідач [PERSON] посилається в клопотанні як підставу для відкладення судового розгляду вже не може бути прийнята до уваги, оскільки судом неодноразово їй надавалася змога прийняти участь в судовому засіданні з приводу розгляду вищезазначеної справи та надати свої письмові заперечення на позовну заяву, натомість, відповідач своїм правом не скористалася. В звязку з чим, суд приходить до висновку, що відповідача [PERSON] зловживає своїми процесуальними правами, чим затягує розгляд справи по суті. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить позов задовольнити в повному обсязі, зазначила, що бере на себе обовязок зареєструвати дітей або за адресою їх фактичного мешкання м. Київ, вул. Срібнокільська, 20/12, або за адресою свого мешкання м.Київ, вул.Старонаводницька, 6/199, оскільки діти є її онуками. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Ворошиловської районної в м. Донецьку ради в судове засідання не зявився, повідомлявся судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює данні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його праве хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно п.1 ч.1\~ст.346 ЦК України\~право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. В судовому засіданні встановлено, що 18.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Першотравневого районного нотаріального округу Донецької області [PERSON]Ф.( а.с.4-7) Згідно картки прописки та довідки від 09.03.2016 р., в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO].(а.с. 8, 9) Згідно довідки №34 від 26.04.2016р. [PERSON] навчається в середній школі №134 Печерського району м.Київа. Згідно довідки №10 від 26.04.2016р. [PERSON] відвідує ДНЗ №141 Печерського району м.Київа з 07.09.2015 року. В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними доказами, що відповідачі за адресою [ADDRESS] не мешкали понад рік без поважних причин, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі, які зареєстровані в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], не є членами сімї власника квартири [PERSON], а ні її колишніми членами родини. Тому відповідачі не набувають прав та обов»язків, передбачених ст..156 ЖК України, оскільки вони були зареєстровані в спірній квартирі за згоди попереднього власника, а не як члени сім»ї позивача. Крім того, судом встановлено, що тривалий час відповідачі в квартирі не мешкають, речей їх в квартирі не має, комунальні послуги вони не сплачують. Оскільки доказів щодо укладення між [PERSON] та відповідачами договору найму (оренди) житла не мається, після відчуження 18 лютого 2016 року [PERSON] позивачу [PERSON] зазначеної квартири, право [PERSON] на користування квартирою перестало існувати, а право користування квартирою членів її сімї є похідним від права власника, і з припиненням для власника права власності на житлове приміщення, власник, члени його сімї (відповідачі по справі), за відсутністю\~\~договірних відносин з новим власником, втрачають право користування цим приміщенням. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняття відповідачів з реєстрації можливе, оскільки останні втратили право проживання в спірному житлі. Відповідно зі ст. 317, 319, 321, 322 ЦК України власнику майна належить право користування та розпорядження майном. Власник майна має право здійснювати відносно свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. Право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений в його здійсненні. Відповідно зі ст. 391 ЦК України власник майна право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами, передбаченими ст.16 ЦК України. Зазначеною нормою передбачено такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року нарахування комунальних платежів проводиться пропорційно до кількості зареєстрованих осіб. Нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному у спірному жилому приміщенні відповідачів суд розцінює як порушення прав позивача, таке порушення підлягає захисту. Таким чином, сукупність наданих позивачем та досліджених судом доказів у достатній мірі підтверджують той факт, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі ст.ст. 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України,

Outcome: approved