Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Зазначила, що проживала у квартирі № 15 в будинку за адресою: м. Знамянка, вул. Привокзальна, 3, яка належала їй на праві власності. Є людиною похилого віку, постійно хворіє, потребує стороннього догляду, має поганий зір. Взимку 2015 року захворіла, потрапила до лікарні. Забирав з лікарні племінник [PERSON] до своєї матері за адресою: м. Знамянка, вул. Чехова, 10, після чого декілька місяців остання здійснювала за нею догляд. Обіцяли доглядати довічно, взамін на що вона повинна була передати належну їй квартиру у власність. Запросили додому нотаріуса, не читаючи підписала надані папери. В подальшому, коли почала краще почуватися і захотіла повернутися до своєї квартири, не випускали її з будинку. Лише з часом вдалося вийти з будинку і тоді від сусідів довідалася, що квартира подарована доньці [PERSON] відповідачу [PERSON] Відтак, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування, посилаючись на те, що останній є удаваним, укладеним з метою приховання договору довічного утримання, а також на те, що мав місце обман зі сторони брата [PERSON] (її брата і дідуся відповідача), який ввів її в оману щодо природи укладеного договору. Крім того, посилалась на те, що з її сторони договір укладено під впливом помилки, оскільки укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір довічного утримання. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник позивача вказав, що позивач внаслідок похилого віку має проблеми зі здоровям, погано пересувається, потребує стороннього догляду, відтак повністю зміст договору не розуміла, вважала, що укладає договір довічного утримання. Фактична передача подарованої квартири відбулась поза волею позивача, оскільки вона була знята з реєстрації за місцем проживання без її участі і про це не знала, оскільки утримувалась одразу по виписці з лікарні у бабусі відповідача, була дуже слабкою, а в подальшому її перевезли проживати до батька відповідача [PERSON] Відповідач та її представник позов не визнали. Вказали, що в січні 2015 року позивач потрапила до лікарні, забирати її не було кому. Тоді її батько [PERSON] забрав позивача з лікарні до своєї матері, яка деякий час її доглядала, після чого вона переїхала проживати до батька, який згодився здійснювати подальший її догляд, в тому числі з огляду на те, що її матері, яка має проблеми зі здоровям, також був потрібен догляд і її не можна було залишати одну. Наразі позивач проживає в будинку батька, але коли допомагати доглядати матір приїде сестра, позивач зможе повернутися проживати до бабусі [PERSON] Ніхто її не виганяє. Позивач сама запропонувала батькові подарувати йому квартиру. Батько відмовився, тоді вона запропонувала подарувати квартиру відповідачу. Квартира перебувала у жахливому стані. Наразі вони із сімєю (малолітнім сином) проживають у спірній квартирі, зробили ремонт. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник Органу опіки та піклування зазначив, що дійсно за місцем проживання позивача [ADDRESS], були жахливі умови проживання. Позивач потребувала стороннього догляду та отримувала допомогу від соціальних служб. Просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів як позивача, так і малолітньої дитини, права якої на житло також будуть порушені внаслідок визнання недійсним оспорюваного договору. Приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилася, неодноразово повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки до суду не повідомила. Заслухавши присутніх осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 лютого 2015 року приватним нотаріусом Знамянського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] посвідчено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 68, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй квартиру за № 15, що знаходиться в м. Знамянка по вулиці Привокзальній, 3, що належала дарувальниці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 1999 року. Позивач є людиною похилого віку, [INFO], непрацездатною пенсіонеркою, має проблеми із руховим апаратом. На підставі довідки Знамянської центральної районної лікарні від 22.01.2016 року № 111 року, судом зясовано, що позивач знаходилася на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Знамянської ЦРЛ з 16.01.2015 року по 17.01.2015 року, переведена в терапевтичне відділення з 17.01.2015 року по 22.01.2015 року. Діагноз: хронічний панкреатит в стадії загострення з больовим і диспепсичним синдромом. ІБС. Дифузний кардіосклероз. ГБ ІІ ст. 2 Р № СН ІІ А ст. Зазначена обставина, на думку суду, могла суттєво вплинути на розуміння позивачем істотних умов договору при посвідченні оспорюваного договору, зокрема щодо роз'яснення нотаріусом вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами. У судовому засіданні представники позивача та Органу опіки та піклування і так само свідки [PERSON], [PERSON] стверджували, що позивач, будучи людиною похилого віку, маючи проблеми зі здоровям, потребує сторонньої допомоги та догляду. Ці обставини в цілому не заперечувались і відповідачем. У судовому засіданні позивач відзначала, що до переїзду до родичів отримувала постійну допомогу від соціальних служб, на даний час надання такої допомоги припинено, родичі ж в достатній мірі про неї не піклуються. Обставини надання та припинення надання соціальних послуг позивачу підтверджено і завідувачем відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування м. Знамянка [PERSON], яка була допитана у судовому засіданні у якості свідка. У судовому засіданні також зясовано, що позивач після виписки з лікарні з 23.01.2015 року по травень 2015 року проживала за адресою: [INFO] разом із бабусею відповідача [PERSON] (а.с. 46), з 22.04.2015 року за адресою: вул. Північна, 23, м. Знамянка у батька відповідача [PERSON] (а.с. 45). Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що фактична передача дарунка відбулася, позивача знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] і зареєстровано за адресою: [INFO]. Відповідач разом із сином зареєстровані та проживають у спірній квартирі, відповідачем переоформлено договори з надання комунальних послуг, нею здійснюється їх оплата, у квартирі проведено ремонтні роботи. Разом з цим, в судовому засіданні з пояснень позивача та свідка [PERSON] зясовано, що заяви про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію нового місця проживання до Знамянського РС УДМС України в Кіровоградській області, подавались не позивачем, а безпосередньо свідком [PERSON], який вирішував вказані питання у зазначеному державному органі, позивач відповідні заяви не писала. Зі слів позивача їй взагалі не було відомо про зняття її з реєстрації за місцем проживання. В подальшому вказані обставини дозволили відповідачу здійснити переоформлення договорів надання комунальних послуг на своє імя. Не проживання деякий час позивача у спірній квартирі не може достовірно стверджувати про фактичну передачу дарунка, оскільки як зясовано в судовому засіданні після виписки з лікарні позивач потребувала постійного стороннього догляду, ледве пересувалася, а тому відповідно і мала необхідність проживати за іншою адресою з родичами, які запропонували такий догляд. Крім того, у судовому засіданні з пояснень сторін зясовано, що в спірній квартирі залишились речі позивача, зокрема, меблі. Позивач стверджує, що вказаний будинок є її єдиним житлом і такі обставини в ході судового розгляду спростовано не було (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформована 29.01.2016 року за № 52297366, а.с. 30). Позивач, звернувшись до суду із даним позовом, серед іншого зазначає, що договір дарування укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, відтак такий договір є удаваним. Відповідно до ч. 1\~ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2\~ст. 235 ЦК України\~зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснень, даних у п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 фроку\~«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. В ході судового розгляду не встановлено існування умислу на приховання іншого правочину у обох сторін договору, навіть власного наміру на приховання дійсного правочину позивач не виказувала. Позивачем та її представником взагалі відповідні обставини ніяким чином не обґрунтовано. У судовому засіданні представник позивача обґрунтовував позовні вимоги виключно помилкою позивача щодо природи правочину, яка вважала, що укладає договір довічного утримання. Вимоги позивача ґрунтуються на наявності факту відсутності волевиявлення у неї, під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу відповідачу квартири, яка є її єдиним житлом. Суд має відзначити, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обставини щодо вчинення договору дарування під впливом обману не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, належними і допустимими доказами не доведені, позивачем не доведено наявності умислу зі сторони відповідача з приводу введення її в оману щодо природи правочину. Позивач вважала, що спірний договір встановлює обов'язок родичів надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч.2\~ст. 717 ЦК України, спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру. Відповідно до ч.1\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~\~листопада 2009 року №\~\~9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми\~частини першої статті 229\~та\~статей 203\~і\~717\~ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-202цс15 від 21.10.2015 р, яка в силу ст.. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для застосування судами у своїй діяльності. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивачка, укладаючи договір з\~\~відповідачем\~\~помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилились щодо змісту правочину. Оскільки, внаслідок помилки позивач неправильно сприймала угоду та її істотні умови, існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав визначених\~ст. 229 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved