Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в жовтні 2014 року звернулися в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання державного акту на право приватної власності. В позовній заяві позивачі зазначили, що рішенням Вінницької міської ради від 31.10.2003 року № 482 земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] передано у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та 13.04.2004 року ними отримано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. 26.11.2004 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності. Даний договір засвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] На підставі даного договору 12.04.2005 року [PERSON] та [PERSON] отримали державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,0542 га по [ADDRESS] Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року адміністративний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасувати рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в приватну власність і оренду» в частині затвердження технічної документації по виконанню землевпорядних робіт по передачі у приватну власність [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га по [ADDRESS] Позивачі вважають, що вказані державні акти відповідачі отримали незаконно, оскільки приватизація земельної ділянки проведена в супереч вимогам законодавства. В ході розгляду справи в якості належних співвідповідачів було залучено Вінницьку міську раду та Управління Держземагенства у м. Вінниці Вінницької області, а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державного підприємства "Поділлягеодезкартографія". Позивачі в ході судового розгляду змінювали позовні вимоги та згідно збільшених позовних вимог просили визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:01:035:0020, серія ВН № 107979 від 13.07.2004 року, та скасувати реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2/595в; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0542 га, кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:01:035:0039, серія ЯА №316684 від 12.04.2005 року, та скасувати реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010500200073; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0542 га, кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:01:035:0039, серія ЯА №316683 від 12.04.2005 року, та скасувати реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010500200072. Просили визнати недійсним нотаріально посвідчений договір про встановлення порядку користування земельної ділянкою від 26.11.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі під № 2989. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка також за дорученням представляла інтереси інших співвідповідачів, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві та заявам про збільшення позовних вимог. Просили поновити строк позовної давності з тих підстав, що про порушення своїх прав вони дізналися після отримання постанови Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали, пояснивши, що [PERSON] продала їм частину землі і під час приватизації надала згоду на її приватизацію. Також просили застосувати строки позовної давності. Представник відповідача Вінницької міської ради при вирішенні спору поклався на думку суду. Разом з тим суду пояснив, що в зв'язку зі скасуванням рішення Вінницької міської ради підлягають скасуванню і державні акти. Представник Управління Держземагенства у м. Вінниці Вінницької області згідно заяви просив справу слухати у їх відсутність. Відповідач [PERSON] згідно заяви просила справу слухати у її відсутність. Представник Державного підприємства «Поділлягеодезкартографія» в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 28.12.1982 року, посвідченого Першою вінницькою держнотконторою (реєстр. № 4-2241) [PERSON] є власницею 1/5 частини будинку [ADDRESS]. Договір зареєстровано в КП «ВООБТІ» 21.01.1983 року, реєстровий № 2842. (а.с. 9-10). [PERSON] належить 43/100 вищевказаного будинку на підставі свідоцтва на право власності на частину в спільному майні подружжя, виданого 22.12.1982 року Першою вінницькою держнотконторою, реєстровий № 2-2186. Свідоцтво зареєстровано в КП «ВООБТІ» 21.01.1983 року (реєстровий № 2842). Рішенням виконкому Вінницької міської ради № 13/414 від 06.05.1955 року для обслуговування будинку [ADDRESS] виділена земельна ділянка площею 460 кв.м. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками будинковолодіння [ADDRESS] тобто сусідами позивачів по справі. Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06.05.1955 року № 13/414 за будинковолодінням [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 953 кв.м. Рішенням Вінницької міської ради від 31.10.2003 року № 482 земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] передано у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] 13.07.2004 року ними отримано державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку, який в книзі записів реєстрації державних актів зареєстровано під № 2/5956. 26.11.2004 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності. Даний договір засвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 141) 12.04.2005 року [PERSON] отримала державні акти серії ЯА № 316684 та серії ЯА № 316929 на право власності на земельну ділянку площею 0,0542 га по [ADDRESS] (акти зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за № 010500200073, та за № 010500200075). 12.04.2005 року [PERSON] отримав державні акти серії ЯА № 316683 та серії ЯА № 316673 на право власності на земельну ділянку площею, 0,0542 по [ADDRESS] Акти зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за № 010500200072 та за № 010500200074. Під час проведення підготовчих робіт по складенню кадастрового плану та подальшому виготовленню технічної документації для видачі державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS] не було виконано погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, а саме з позивачами по справі, які є власниками будинковолодіння [ADDRESS] Згідно ч. 2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Крім цього, організацією, яка проводила виміри та підготовку проектно - технічної документації та міською радою при затвердженні не було взято до уваги, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] здійснили захоплення частини земельної ділянки позивачів. Даний факт підтверджується висновком № 823 судової будівельно - технічної експертизи Подільського центру судових експертиз від 30.10.2009 року (а.с. 143-148). Згідно вказаного висновку площа земельної ділянки, якою користуються співвласники будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], яка закріплена за будинковолодінням [ADDRESS] за позивачами по справі, становить 21 кв.м. Вказана судова експертиза була проведена, зокрема, на підставі обмірів земельних ділянок сторін у цій справі, виконаних 17.01.1951 року. Саме вказані обміри земельних ділянок від 1951 року слугували основними матеріалами визначення меж між садибами сторін під час прийняття рішення Виконавчим комітетом Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06.05.1955 року № 13/414. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з частиною першою статті 53 ЦПК України експертом є особа, якій доручено провести дослідження матеріальних об'єктів, явищ і процесів, що містять інформацію про обставини справи, і дати висновок з питань, які виникають під час розгляду справи і стосуються сфери її спеціальних знань. Згідно з пунктом 2.1.3 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5, експерт зобов'язаний повідомити в письмовій формі особу або орган, яка призначила експертизу, про неможливість її проведення, якщо поставлене питання виходить за межі компетенції експерта або якщо надані йому матеріали недостатні для вирішення поставленого питання, а витребувані додаткові матеріали не були отримані. Стаття 14 Закону України «Про судову експертизу» передбачає, що судовий експерт на підставах і в порядку, передбачених законодавством, може бути притягнутий до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Ураховуючи, що висновок експертизи від 30.10.2009 № 823 не визнаний недійсним, містить фактичні дані, які мають значення для правильного вирішення цього спору по суті, складений відповідним спеціалістом у земельній сфері та не спростований жодними доказами у справі, суд вважає його належним доказом у цій справі. Такими діями, на думку суду, відповідачі [PERSON] порушили права позивачів як землекористувачів передбачені ст. 95 ЗК України. Згідно ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно п. 7 розділу Х Перехідних положень до ЗК України (2001 р.) громадяни та юридичні особи, що одержали у власність у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством зберігають права на ці ділянки, тому позивачі по справі мають право на користування земельною ділянкою в розмірі 21 кв.м., якою користуються на даний час відповідачі по справі [PERSON]. Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року, яка має преюдиціальне значення в даній справі, адміністративний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в приватну власність і оренду» в частині затвердження технічної документації по виконанню землевпорядних робіт по передачі у приватну власність [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га по [ADDRESS] Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Таким чином, державний акт про право власності відповідачів видавався на підставі рішення Вінницької міської ради 17 сесії 24 скликання від 31.10.2003 року № 482, а тому підлягає визнанню недійсним. Згідно положень п. 1.4 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року № 43 (в редакції, що діяла на час видачі державного акту) визначено, що державний акт на право власності па земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Оскільки рішення Вінницької міської ради 17 сесії 24 скликання від 31.10.2003 року № 482 про передачу безоплатно в спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON], [PERSON], [PERSON] по [ADDRESS] площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд скасоване в судовому порядку тому також підлягає визнанню недійсним та скасуванню державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, серія ВН № 107979 від 13.07.2004 року. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або діа заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи зі змісту статей 215, 216 ЦК України, в яких врегульовані наслідки недійсності правочину, право вимагати визнання правочину недійсним має одна із сторін, або інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне визнати недійсним договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою від 26.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] та визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0542 га, кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:01:035:0039, серія ЯА № 316684 від 12.04.2005 року та серія ЯА № 316683 від 12.04.2005 року, видані на підставі вищевказаного договору, та скасувати реєстрацію. Про часткове визнання позовних вимог свідчить та обставина, що відповідачі [PERSON] ставили питання про застосування строків позовної давності, застосування яких можливе лише до обґрунтованих вимог. Отже, аналіз наведених обставин дає підстави вважати, що сторони даного спору мають бути приведені до стану розмежування земельних ділянок з дотриманням діючого земельного законодавства, яке знаходиться поза межами компетенції суду. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання недійсними державних актів на землю та договору про встановлення порядку користування земельною ділянкою. З приводу заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, то суд звертає увагу на наступне. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України (чинної до внесення до неї змін Законом N 4176-VI) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Тому слід застосувати положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, в якому зазначено, що позовна давність не поширюється на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, яким виключено п. 4 з ч. 1 ст. 268 ЦК України, та згідно з п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень даного закону, відповідно до якого протягом трьох років дня набрання ним чинності (тобто до 15 січня 2015 року) особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. При цьому особа може звернутися до суду з такими вимогами лише за умови, якщо строк їх пред'явлення, встановлений положеннями Цивільного кодексу України, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом. В зв'язку з тим, що позивачі не просили стягнути з відповідачів понесені судові витрати, їх слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved