Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобовязати відповідача укласти з ним трудовий договір про роботу охоронцем з 30.09.2016 року,. стягнути з відповідача заробітну плату з надбавками, середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 9900 грн. і стягнути понесені судові витрати. В обгрунтування позову покликається на те, що він працював у відповідача охоронцем і з ним не проведено розрахунку. В послідуючому позивач змінив позовні вимоги і просив визнати укладеним трудовий договір між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОБЕРІГ 21» з 30 вересня 2016 року, стягнути з відповідача в його користь заробітну плату з надбавками за надурочні роботи в сумі 2099,50, грн., компенсацію за невикористану відпустку з 30.09.2016 року по 12.10.2016 року включно в сумі 87,48 грн., компенсацію у звязку з вахтовим характером роботи в розмірі 360 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника з урахуванням її індексації з моменту її невиплати до моменту винесення рішення судом в сумі 43740 грн., допустити рішення до негайного виконання та покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник змінені позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних підстав. Крім того, позивач пояснив, що в серпні йому стало відомо, що відповідач набирає працівників на посаду охоронця. Він звернувся в офіс відповідача в м. Рівне і йому і йому повідомили, які документи необхідно представити для оформлення на роботу та сказали прибути 30 вересня 2016 року на 9-00 год. в офіс. Він зібрав необхідні документи і в призначений час прибув в офіс відповідача. Там у нього забрали зібрані документи, провели навчання, видали посвідчення і в той же день відправили на обєкт охорони ТзОВ «Кроноспан» в м. Нововолинськ. До роботи його допустили в той же день 30 вересня 2016 року, видали спецзасоби і він працював на постах та на ваговій в ТзОВ «Кроноспан». Оскільки, умови праці були погані, то він захотів звільнитися. Працював позивач до 11 жовтня 2016 року включно і 11 та 12 жовтня 2016 року здав спецзасоби, посвідчення та форму. З наказом про прийняття на роботу його не знайомили і будь-якого розрахунку з ним не провели. З приводу проведення розрахунку він звертався до відповідача та до інспекції праці. Просять позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача. Крім того, відповідачем до суду було подано заперечення проти первинних та змінених позовних вимог, згідно яких відповідач позов не визнав та вказував, що позивач у нього не працював і жодних зобовязань перед позивачем у відповідача немає. Просять в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] показав, що на прохання позивача 12 жовтня 2016 року забирав його з м. Нововолинськ, де той працював на деревообробному підприємстві. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, покази свідка, зясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охоронну діяльність» охоронна діяльність це надання послуг з охорони власності та громадян. Суб'єкт охоронної діяльності це суб'єкт господарювання будь-якої форми власності, створений та зареєстрований на території України, що здійснює охоронну діяльність на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії, а персонал охорони це працівники, які безпосередньо виконують функції з охорони майна або фізичних осіб відповідно до свого кваліфікаційного рівня. Частино 1 ст. 11 Закону України «Про охоронну діяльність» встановлено, що персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом господарювання та подали документи, що вони: 1) не перебувають на обліку в органах охорони здоров'я з приводу психічної хвороби, алкоголізму чи наркоманії; 2) не мають непогашеної чи незнятої судимості за скоєння умисних злочинів; 3) не мають обмежень, встановлених судом щодо виконання покладених на них функціональних обов'язків; 4) не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків; 5) зареєстровані за місцем проживання в установленому законодавством порядку. Як вбачається з пояснень позивача та наданих ним доказів, позивач виконав вимоги, передбачені ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охоронну діяльність» та зібрав і надав відповідачу усі документи для працевлаштування на роботу. Зважаючи на інформацію, яка міститься в наданих позивачем довідці МВС України про відсутність судимості станом на 30.08.2016 року, сертифікаті про проходження профілактичного наркологічного огляду від 12.08.2016 року, медичній довідці про проходження обовязкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 12.08.2016 року можна зробити висновок про те, що вони збиралися для працевлаштування у відповідача саме на посаду охоронника. Згідно ст.11 Закону України «Про охоронну діяльність» персонал охорони під час виконання функціональних обов'язків повинен мати при собі посвідчення з підписом керівника субєкта охоронної діяльності, в якому зазначаються прізвище, імя, по батькові особи, яка належить до персоналу охорони, дата видачі і термін дії посвідчення та міститься фотокартка особи, якій видано посвідчення. Надана позивачем копія, виданого на його імя посвідчення охоронника №894, виданого TOB «ОБЕРІГ 21» 30.09.2016 року зі строком дії до 31.12.2016 року за підписом уповноваженої особи, на думку суду свідчить про існування між позивачем та відповідачем трудових правовідносин. Частиною 3 ст. 27 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Принцип добросовісності це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб'єктів при виконанні своїх юридичних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав. З пояснень позивача вбачається, що він розписувався в журналах за отримання посвідчення, при проходження інструктажу, при отримання спецзасобів, при прийнятті-здачі зміни, проте, назв цих журналів він не запамятав. За клопотанням позивача судом у відповідача витребовувалися докази: журнал видачі посвідчень охоронникам, який знаходиться у відділенні ТОВ "ОБЕРІГ 21" в м. Рівне, та затверджену номенклатуру справ на 2016 рік, з якої можна було б встановити назви журналів, в яких розписувався позивач. На ухвалу суду від відповідача було отримано відповідь, що такі документи у нього відсутні. Пунктом 1 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181) «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» встановлено, що ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності. Пунктом 2 цих же Правил передбачено, що номенклатура справ це обовязковий для кожної установи систематизований перелік назв справ, що формуються в її діловодстві, із зазначенням строків зберігання справ. В звязку з цим відповідно до вищеназваних Правил відповідач зобовязаний мати затверджену належним чином номенклатуру справ, а його посилання на її відсутність дає суду підстави зробити висновок про недобросовісне здійснення відповідачем своїх процесуальних прав з метою приховання та не надання доказів, які можуть свідчити не в його користь. Оцінивши всі надані позивачем докази (зібрані для влаштування на роботу документи, копію посвідчення, покази свідка [PERSON]Л.) в сукупності та враховуючи недобросовісність відповідача, яка полягає в ненаданні за ухвалою суду документів, які він згідно діючих нормативних актів повинен мати, суд вважає доведеним, що між позивачем та відповідачем існували трудові відносини. Відповідно до виданого на імя позивача посвідчення охоронника №894 трудові відносини розпочалися з дати видачі посвідчення - 30.09.2016 року і тривали до 12.10.2016 року (дати, яка встановлена з показів свідка [PERSON], коли останній забирав позивача). Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. (з послідуючими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено: «Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу». Оскільки позивачу було видано посвідчення та допущено до виконання трудових обовязків охоронця, то суд задовольняє позовну вимогу про визнання укладеним трудового договору. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Суд не погоджується із наданим позивачем та його представником розрахунком заробітної плати, яку необхідно було виплатити позивачу і самостійно проводить розрахунок належної позивачу заробіткої плати. З 01.05.2016 р. було збільшено мінімальну заробітну плату і станом на вересень-жовтень 2016 року вона становила 1450 грн. при 8 годинному робочому дні. Зважаючи на кількість робочих днів в вересні та жовтні 2016 року денна та погодинна мінімальна заробітна плата становила відповідно 65,90 грн. і 8.24 грн. у вересні 2016 року та 72,5 грн. і 9.06 грн. в жовтні 2016 року. Зважаючи на те, що у охоронців був встановлений 12 годинний робочий день, то денна зарплата позивача у вересні 2016 року становила 98,88 грн., а в жовтні 2016 року 108,72 грн. Фактично позивач відпрацював 12 днів 1 у вересні та 11 у жовтні 2016 року і відповідно його зарплата за цей період становить 1294,8 грн.. Суд не погоджується з розрахунком позивача та його представника про обрахування зарплати позивача із врахуванням оплати за роботу у нічний час та за надурочні роботи, оскільки відсутні докази про те, що позивач виконував ці роботи. Позивач працював у відповідача вахтовим методом. Робота за вахтовим методом в Україні регулюється постанова Державного комітету CPCP по праці та соціальних питаннях, Секретаріату ВЦРПС і Міністерства охорони здоровя CPCP «Про затвердження Основних положень про вахтовий метод організації робіт» від 31 грудня 1987 р. № 794/33-82, яка застосовується в Україні відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 р.. Оплата праці вахтовим методом проводитьтся робітникам-погодинникам за фактично відпрацьований час у годинах з розрахунку встановлених тарифних ставок та присвоєних розрядів. Особам, які працюють за вахтовим методом, за кожен день роботи, окрім виплати основної заробітної плати, виплачується надбавка за вахтовий метод роботи. Порядок виплати та граничного розміру надбавки визначається у колективному договорі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про надбавки (польове забезпечення) до тарифних ставок і посадових окладів працівників, направлених для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт, та працівників, робота яких виконується вахтовим методом, постійно проводиться в дорозі або має розїзний (пересувний) характер» від 31 березня 1999 р. №490 і не може перевищувати розміру добових, що виплачуються працівникам при службових відрядженнях у межах України (затверджені постановою Кабінету Міністрів України «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон» від 23 квітня 1999 р. № 663). Суд погоджується з розрахунком позивача та його представника про обрахунок компенсації у звязку з вахтовим характером роботи в розмірі 360 грн., оскільки підпунктом 140.1.7 Податкового кодексу України (чинного в період виникнення правовідносин) було визначено, що гранична величина добових становить по Україні 0,2 мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Мінімальна межа добових не була встановлена, однак, вона не могла бути нижчою за ту, що визначена у Постанові Кабінету Міністрів України від 23.04.99 р. № 663 «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон», що діяла до 01.04.2011 р. (час вступу в дію Податкового кодексу України) і складала 30 грн. Згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а тому сума добових не може бути меншою за ту суму добових, яка була визначена до прийняття Податкового кодексу України. На думку суду не підлягає до задоволення вимога про виплату компенсації за невикористану відпустку, оскільки позивач працював менше одного місяця. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці вказано: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати обґрунтованими, проте не погоджується з розрахунком позивача та його представника щодо розміру стягнення. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (п.2) встановлено що працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Виходячи із вищевказаного порядку обрахунку середня денна заробітна плата позивача становить 99,60 грн., а сума, яка підлягає стягненню за час затримки виплати заробітної плати (250 днів) становить 24900 грн. за вирахуванням податку та інших обовязкових платежів. На підставі ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за один місяць в розмірі 2440,20 грн. за вирахуванням податку та інших обовязкових платежів суд допускає до негайного виконання. Відповідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір за кожну з двох позовних вимог: про визнання трудового договору укладеним та про стягнення коштів. На підставі викладеного,

Outcome: approved