Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд ухвалити рішення, яким визнати 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] , особистою приватною власністю позивача. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що на праві власності їй належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами: сараєм, погрібом, цистерною і огорожею, який розташований в [ADDRESS] . З лютого 1973 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] . З лютого місяця 1974 року вона не проживає разом з [PERSON] , спільне господарство не ведуть, місце його проживання і знаходження не відомо, телефонного та електронного зв`язку з [PERSON] позивач не має, але до цього часу шлюб між ними не розірваний, в зв`язку з тим, що невідомо його місце проживання. В період з лютого місяця 1976 року по січень місяць 1987 року, позивач знаходилась в фактичних шлюбних відносинах з громадянином [PERSON] . Від цих стосунків [INFO] у них народилась дочка - [PERSON] . Сумісно з [PERSON] на сумісні кошти, почали будівництво житлового будинку на початку 1981 року, і збудували його у 1984 році, який знаходиться в [ADDRESS] . Однак стосунки між позивачем та [PERSON] на початку 1987 року погіршились, часто сварились, і позивач була змушена піти від [PERSON] . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 серпня 1987 року було проведено розподіл житлового будинку під [ADDRESS] між позивачем та [PERSON] та признано за позивачем право власності на 51/100 частин реальної долі від усього домоволодіння, за [PERSON] визнано право власності на 49/100 частин реальної долі від усього домоволодіння. В травні місяці 2021 року позивач звернулася із заявою до приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустової Н.С. про відчуження 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, яка належить їй на праві власності, однак нотаріус відмовив їй в прийнятті документів та роз`яснено щодо звернення до суду.У зв`язку з вище викладеним, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. До судового засідання позивач не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі та слухати справу у її відсутність (а.с. 36). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позову та просив справу слухати у його відсутність (а.с. 30). Третя особа до судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав та просив задовольнити (а.с. 36). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, в порядку встановленому ч. 4 ст. 206 цього ж Кодексу (у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову). Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу належить Ѕ частина житлового будинку з надвірними спорудами: сараєм, погрібом, цистерною і огорожею, який розташований в [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31.08.2006 року (а.с. 5). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.02.1973 року, позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с. 14). Як вбачається із позовної заяви з 1974 року позивач разом з [PERSON] не проживають разом, спільне господарство не ведуть. В період з лютого місяця 1976 року по січень місяць 1987 року позивач знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з громадянином [PERSON] та сумісно ними було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.08.1987 року було проведено розподіл житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] та визнано за позивачем право власності на 51/100 частини реальної долі від усього домоволодіння та за [PERSON] визнано право власності на 49/100 частини домоволодіння (а.с. 7). Згідно довідки Нерубайської сільської ради №1214 від 24.05.2021 року, зазначено, що з по господарської книги виконкому Нерубайської сільської ради вбачається, що позивачу, згідно запису №6 за 2016-2020 роки, сторінка № 34 , належить Ѕ частина житлового будинку з господарськмими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , вказаний житловий будинок побудований у 1984 році (а.с. 13). Позивачка звернулася із заявою до приватного нотаріуса про можливість відчуження Ѕ частини вказаного житлового будинку, однак листом №78/01-16 від 28.05.2021 року (а.с.16) їй було повідомлено, що у зв`язку із припиненням фактичних шлюбних відносин з [PERSON] та житловий будинок збідований під час окремого проживання з [PERSON] , відповідно до ч.6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте неб, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відноси, відчуження вказаного майна без згоди [PERSON] можливе за наявності рішення суду. Згідно договору купівлі-продажу від 29.05.2019 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] (а.с. 17-18). Положеннями статей 15, 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), статтею 4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, визнання особистою приватною власністю є самостійним майновим правом та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову зареєструвати вказане майно, не може бути захищене в інший спосіб. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п. 24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах. В даному випадку, позивачем надано переконливі докази на підтвердження того, що Ѕ частина зазначеного житлового будинку є її особистою приватною власністю, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання Ѕ частини зазначеного житлового будинку особистою приватною власністю позивача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню.

Outcome: approved