Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про зміну місця проживання неповнолітньої дитини та зміну розміру аліментів, шляхом їх збільшення, у зв`язку із зміною місця проживання дитини покликаючись на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2003 року до 29 червня 2011 року. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2011 року було вирішено стягувати з [PERSON] на її користь на утримання дітей 1/3 частку від його заробітку. Із кінця грудня 2016 року по [INFO] син [PERSON] проживав із відповідачем. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2018 року змінено місце проживання [PERSON] та визначено його разом із батьком [PERSON] , вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] аліменти у рзмірі ј частки його доходів, стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ј частки від її доходів. Однак з 20 грудня 2019 року син [PERSON] проживає разом із нею за своєю ініціативою. Просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з нею, змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на 1/3 частку від його доходу на утримання [PERSON] та [PERSON] . Позивач в судовому засіданні дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що вона підтримує позов, вважає за доцільне позов задовольнити та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з позивачем та змінити розмір аліментів. Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено що, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2003 року до 29 червня 2011 року. За час перебування сторін у шлюбі у них народилися [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2011 року вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей 1/3 частку від його заробітку. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2018 року змінено місце проживання [PERSON] та визначено його разом із батьком [PERSON] , вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] аліменти у рзмірі ј частки його доходів, стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ј частки від її доходів. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Згідно з ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] , як матір, є такою, що має більше, порівняно з батьком [PERSON] , який сплачує нерегулярно аліменти, що стверджується розрахунком заборгованості по аліментах №40769323/20 від 14 січня 2020 року, можливостей щодо належного утримання, виховання й повноцінного розвитку дитини [PERSON] , забезпечення кращою освітою. Неповнолітній [PERSON] сам виявив бажання проживати разом із матір`ю [PERSON] . Враховуючи вказані обставини, думку відділу у справах дітей, а також найкращі інтереси [PERSON] , його належний розвиток, догляд у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд вважає за необхідне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові N 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у відповідності до ст. 182 СК України кодексу при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я дитини, матеріальне становище дитини та платника аліментів. Враховуючи матеріальне становище позивача та платника аліментів, який є працездатною особою, спроможний платити аліменти на утримання синів, а також те, що неповнолітній [PERSON] , 21 липня 2003 року припинив проживати з відповідачем та з 20 грудня 2019 року проживає разом із позивачем, для забезпечення дітям рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, що є його обов`язком, як батька, суд вважає, що позов слід задовольнити та змінити розмір стягуваних аліментів з [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки від його доходів щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до повного задоволення. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 840,80 грн. сплаченого судового збору та у дохід держави 840,80 грн. судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved