Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа : ЦНАП м. Покровська про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 18.07.2019 року вона згідно договору купівлі-продажу придбала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки з моменту продажу будинку відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не знялись з реєстрації, просила їх визнати такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням - житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка, представника позивачки підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, не надали відзив на позовну заяву. Надані електронною поштою повідомлення від відповідачів про слухання справи без їх участі суд не приймає до уваги, оскільки судом не встановлено, що дана електронна адреса зареєстрована саме за відповідачами, які за поясненнями позивачки проживають в Російській Федерації. Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлені про день і час слухання справи відповідачі не повідомили про причини своєї неявки , не надали відзив на позовну заяву, а позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи ЦНАП м.Покровська в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а.с. 89). Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18.07.2019 року ( а. с. 23-25). Як вбачається з матеріалів справи в житловому будинку [ADDRESS] значяться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 21). Згідно акту з місця проживання від 02.07.2020 року за № 3738 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] значяться зареєстрованими в житловому будинку по [ADDRESS] , але не проживають в ньому з 2014 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, з метою захисту свого права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням ,оскільки останні не проживають в спірному житлі з 2014 року, їх право власності на житловий будинок припинилось внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 18.07.2019 року, що, як вважає суд, відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст.. 346 ЦК України. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема факт припинення за відповідачкою [PERSON] права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] як колишнього власника такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Що стосується позовних вимог про визнання [PERSON] , [PERSON] як членів сім`ї колишнього власника житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то суд виходить з наступного. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають в спірному житлі з 2014 року ( а.с. 22). Статтею 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Верховний Суд роз`яснив, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та від 15.05.2017 року в справі № 6-2931цс16. На підставі викладеного,

Outcome: approved