Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України із перетинанням державного кордону України неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері або інших осіб , уповноважених матір,ю за нотаріально посвідченою згодою з 01.06.2019 року 30.08.2019 року до Італійської Республіки. В обгрунтування позову зазначила, що 14 січня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 21 (серія [NUMBER] ) . Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку, [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у них не склалося, оскільки за останній рік сумісного проживання в сім`ї виникли непримиримі протиріччя по різним побутовим питанням, що привело до сварок, а згодом і до руйнування сімейних відносин. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружині залишено шлюбне " [PERSON] ". Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року проведено поділ майна ,а саме кв. [ADDRESS] та визнано за позивачем право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач з дітьми, її матір`ю та колишнім чоловіком проживає в одній квартирі. Відносини з чоловіком дуже напружені. Позивач тимчасово не працює. Старша донька [PERSON] , [INFO] , навчається у спеціалізованій школі №3 м. Харкова з поглибленим навчанням англійської мови, молодша донька, [PERSON] , [INFO] , знаходиться на домашньому режимі. 18 січня 2019 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Італійської Республіки [PERSON] , [INFO] у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області,актовий запис №123. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] . Позивач має намір в термін з 1 червня 2019 року по 30 серпня 2019 року , разом з доньками відвідати Італійську Республіку. На думку позивача така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з усним проханням про надання згоди на тимчасовий виїзд з дітьми за межі України в термін з 1 червня 2019 року по 30 серпня 2019 року до Італії , оскільки в цей період часу позивач планує подорож ,та про надання дозволу на оформлення проїзних документів, що потребує часу. Звернення позивача, як письмові, так і усні відповідач залишає поза увагою. Позивач вважає, що тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон відповідає їх інтересам, за своєю метою сприятиме загальному розвитку дітей , а відсутність згоди відповідача порушує права та інтереси дітей. Ухвалою суду від 01 березня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду , відкрито провадження у справі та справу призначено до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження . 14 березня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача , в якому відповідач зазначив, що позивач жодного разу не зверталася до нього з проханням про надання згоди на тимчасовий виїзд з дітьми за межі України , так і взагалі по будь-якому питання, щодо долі їх дітей. Перебування біля дітей нового чоловіка позивача , враховуюче його кримінальне минуле , а можливо , й сьогоденне , несе неябику загрозу здоров,ю та життю,неповнолітніх дітей . Відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 08 квітня 2019 року до суду надійшла відповідь, на відзив в якій позивач посилалася на необгрутованість відзиву на позов. 10 квітня 2019 року ухвалою суду підготовче судове засідання по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 06 червня 2019 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами загального позовного провадження до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 06 червня 2019 року хвалою суду в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити . Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував , просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи- Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, зазначила, що підстав вважати , що дітям з матрі,ю буде небезпечно немає. Суд, вислухавши вступне слово учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши докази в їх сукупності , прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 січня 2006 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 21, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року проведено поділ майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] , а саме : квартири [ADDRESS] .Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 18 січня 2019 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області , зроблено актовий запис №1234. Відповідно до копії технічного паспорту [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Згідно довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] їх діти : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з копії листа позивач 18.01.2019 року зверталася до відповідача з проханням,щодо виїзду за кордон їх дітей [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до листа КНП «Міська дитяча поліклініка №12» , при відвідуванні хворих дітей вдома , діти знаходилися або з матір, , або з батьком, або з бабусею , або уся родина була присутня при огляді дітей. Лікуванням дітей займалися мати і батько , а при їх відсутності бабуся. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір,ю позивача . Позивач бажає вивезти дітей за кордон на відпочинок , а відповідач категорично відмовляє їй в цьому . Вдома відповідач не проживає, утриманням дітей не займається. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989р. яка ратифікована Верховною Радою України 27.09.1991р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) із змінами, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Враховуючи положення зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачем при подачі позову визначено чітко країну , куди має поїхати із дитиною та відповідний період. В ході розгляду справи позивач та її представник зазначали, що позивач зверталася до відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон з визначенням країни та періоду часу, але відповідач як до подачі позову, так і в ході судового розгляду категорично заперечував. Судом не приймаються доводи відповідача щодо наявності підстав вважати, що діти можуть залишитись за межами країни та те, що надання такого дозволу будуть порушуватись його права, як батька, оскільки будь-яких доказів таких порушень суду не надано, надання дозволу на виїзд дітей за кордон до Італійської Республіки з визначенням певного періоду часу, жодним чином не вплине на права відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей, виїзд дітей за межі України носить тимчасовий характер. Щодо посилань батька щодо неможливості забезпеченості участі у вихованні батьком дітей , то у відповідності до ст.16-1 Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції про контакт з дітьми, батько не позбавлений можливості брати таку участь під час проживання дітей за кордоном. Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У статті 10 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що відповідач безпідставно не надає тимчасового дозволу на виїзд за кордон за межі України своїх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , до Італійської Республіки разом з матір`ю [PERSON] . Враховуючи те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірваний та між ними є спір, в цілях якнайкращого забезпечення інтересів дітей , з урахуванням часу повернення в Україну, та відповідного часу для підготовки і влаштування дітей до навчального закладу, суд вважає за можливе позов задовольнити надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України із перетинанням державного кордону України неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ,та неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] або інших осіб, уповноважених матір`ю неповнолітніх дітей за нотаріально посвідченою згодою в термін з дня набрання чинності рішення суду по 30.08.2019 року до Італійської Республіки. Що відповідає позиції Верховного Суду викладеній в постановах від 23 травня 2018р. по справі №463/1323/16-ц, провадження №61-2471св18 та 26 вересня 2018р. по справі №274/4075/16-ц, провадження №61-4764св18, від 08 серпня 2018р. справа №700\\413\\17, провадження №61-13085св18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справа №712/10623/17. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved