Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа: Куп'янський РВ ГУ ДМС України в Харківській області про захист права власності, визнання осіб такими, що стратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачі по справі тривалий час, а саме протягом останніх чотирьох років, не проживають в будинку [ADDRESS], однак зареєстровані в ньому. 18 квітня 2015 року позивач придбала у відповідача [PERSON] вищевказаний будинок №69. [PERSON], як колишній власник будинку під час оформлення договору купівлі-продажу, завірив позивача про те, що будинок повністю звільнений для безперешкодного користування та проживання в ньому. Однак, після укладення договору купівлі-продажу будинку та отримання погосподарської книги на нього, було встановлено, що в будинку залишилися зареєстрованими [PERSON] та [PERSON] На даний час відповідачі поїхали на інше місце проживання в м. Ярославль Російської Федерації та являються громадянами Росії. Факт не проживання відповідачів за зазначеною адресою підтверджується довідкою квартального комітету та нотаріально посвідченими заявами про зняття з реєстраційного обліку від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідачі не можуть приїхати в Україну та знятися з реєстрації, а позивач, як власник будинку терпить через це незручності та не може оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Тому, на підставі викладеного, позивач змушена була звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог та не заперечувала проти розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою (за закінченням терміну зберігання). Оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Третя особа: Куп'янський РВ ГУ ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву в якій просила справу розглянути у їх відсутності, при розгляді справи покладалися на розсуд суду. Тому, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи судом були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 18 квітня 2015 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] з громадянином Російської Федерації [PERSON] (а.с. 10-12). Уповноважений виконавчого комітету Куп'янської міської ради Харківської області по квартальному комітету надав [PERSON] довідку №2240 від 23 квітня 2015 року про те, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований бувший власник будинку [PERSON] та [PERSON], однак вищевказані особи не проживають за даною адресою протягом останніх чотирьох років та являються громадянами Російської Федерації (а.с. 13). В погосподарській книзі на житловий будинок [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-15). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] склали та нотаріально завірили на території Російської Федерації заяви в яких вони зазначили, що дають свою згоду та просять зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. П. 11 Постанови Пленума Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами та доповненнями), передбачено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у встановленому законом порядку в спірному будинку [ADDRESS] Однак за даною адресою не проживають протягом останніх чотирьох років. Крім того, відповідно до відомостей зазначених в нотаріально завірених заявах про зняття з державної реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] являються громадянами Російської Федерації та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Тому враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що відповідачі самі проявили свою волю на виселення з будинку [ADDRESS] коли склали нотаріально посвідчені заяви. Відповідачі у будинку [ADDRESS] не проживають, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідне позивачу для вирішення питання про подальше використання вищевказаного житлового приміщення та отримання субсидії, у зв'язку з чим суд задовольняє позовні вимоги позивача.

Outcome: approved