Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Ще до придбання квартири а саме, 02.11.2002 її донька [PERSON] уклала шлюб з відповідачем. На прохання доньки позивач надала згоду на реєстрацію його постійного місця проживання у вказаній квартирі. Однак, спільне сімейне життя доньки з відповідачем не склалось. В подальшому рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2017 шлюб між її донькою [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач з 2015 року у квартирі не проживає, не цікавиться нею, витрат по оплаті квартирної плати та комунальних послуг не витрачає. У зв'язку із тим, що тривалий час між донькою та відповідачем існують напружені стросунки, щодо визначення місця проживання спільної дитини та участі батьків у житті доньки, відповідач відмоляється у добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку, разом з тим, користуючись своєю реєстрацією у вказаній квартирі дозволяє з'являтись до помешкання під приводом побачень з донькою, псує майно та вчиняє фізичне насильство відносно доньки [PERSON], що ставало приводом для звернення до правоохоронних органів. Наразі позивач обмежена у можливості реалізувати своє право власності на квартиру, шляхом продажу або міни, через реєстрацію місця проживання відповідача у помешканні. У зв'язку з чим, позивач змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 04 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи малозначні справи (п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України). Таким чином, суд вивчивши матеріали позовної заяви з врахуванням предмету позову, визнав за можливе розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав викладених у позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судові засідання не з'являвся, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов не подав, заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило, про причини неявки суд не повідомляв. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зв'являлась, про час та місце слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, пояснень на позов не подавала. Від представника третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві - [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність уповноваженого представника управління. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2006 (а.с. 7, зворот). Спірна квартира складається з двох жилих кімнат, загальною площею 64,40 м2, у тому числі жилою площею 29,50 м2, розташованою на 5 поверсі 5-ти поверхового будинку. Як встановлено в судовому засіданні у даній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON], [PERSON] (чоловік), [PERSON] (донька), та відповідач [PERSON] (колишній зять). З 02.11.2002 року відповідач [PERSON] та донька позивача [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2017 року було розірвано, яким також встановлено, що протягом двох останніх років відповідач проживає окремо (а.с. 8). З актів про складених мешканцями будинку [ADDRESS] та посвідченими головою ОСББ «Вирлиця», протягом 2016-2017 років вбачається, що [PERSON], починаючи з 2015 року фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] особисті речі останнього у квартирі відсутні (а.с. 11-13). Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач не є співвласником або власником спірної квартири, у спірній квартирі фактично з 2015 року не проживає без поважних причин, витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги не сплачує, особистих речей у квартирі не зберігає, квартирою не цікавиться, не намагається вселитись, перешкод у користуванні житлом будь-хто із проживаючих відповідачу не чинить, а тому, суд приходить до висновку, що відповідач втратив своє право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] тим самим задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved