Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Вимоги обґрунтувала тим, що після смерті вітчима [PERSON] у липні 2013 року успадкувала житловий будинок [ADDRESS], тожє його власником. Ще у 1994 році [PERSON] зареєстрував у вказаному будинку відповідача [PERSON], оскільки вона з останнім одружилися та почали проживати разом однією сім'єю. Проте, влітку 2015 року подружні відносини вони припинилися, [PERSON] забрав всі свої речі і пішов від неї, проживав з різними жінками, інколи телефонував їй, а вже з 2016 року спілкування між ними припинилося, де він наразі знаходиться їй не відомо. Реєстрація [PERSON] у належному їй на праві власності житловому будинку, є перешкодою для оформлення субсидії, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач як і її представник у судове засідання не з'явилися, представником позивача подано до суду заяву, в якій вона просить суд позов [PERSON] задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19 липня 2013 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу [PERSON]на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний будинок вона успадкувала за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 5,6,7). У домоволодінні з 11 січня 1997 року зареєстрований [PERSON], що підтверджується адресною довідкою виданою Управлінням Державної іміграційної служби України в Кіровоградській області від 27 грудня 2017 року та копія його паспорту (а.с.11). [PERSON] та [PERSON] з 01 квітня 1994 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4). У довідці квартального комітету №30 міста Знам'янка зазначено, що [PERSON] за місцем реєстрації - [ADDRESS] з літа 2015 року не проживає, житлом не користується (а.с. 10). У письмових поясненнях [PERSON], [PERSON] кожен окремо зазначили, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації близько двох років, всі свої речі він забрав, житлом не користується. Вони проживають по сусідству зі вказаною адресою. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачам у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS], внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністраі України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved