Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2015 року №27656353, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на на квартиру за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 58 «В», кв. 141 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Свої вимоги мотивує тим, що 29.12.2015 року відповідачем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер №27656353) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТзОВ «Кей-Колект») щодо належної позивачу квартири, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 58 «В», кв. 141, про що було зроблено відповідний запис №12834502, однак, на думку позивача, вказане рішення є протиправним, оскільки відповідно до п.5 договору іпотеки №91188 від 30.08.2008р. передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», проте жодних угод щодо переходу права власності на обєкт заставленого майна квартири між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього не укладалося. Також зазначає, представники ТОВ «Кей Колект» протиправно позбавили позивача та її малолітнього сина права власності на квартиру, права користуватися та проживати в ній. Вказує, що нотаріус на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності на підставі вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не мав права здійснювати реєстрацію прав власності, оскільки ч.9 ст. 15 вказаного закону встановлено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Нотаріус в даному випадку нотаріальну дію з нерухомим майном не вчиняв, а тому не мав права на її державну реєстрацію. В судовому засіданні позивач\~ позов підтримала із підстав, у ньому викладених, та просила його задовольнити. Представник 3-ї особи ТОВ «Кей-Колект» - [PERSON] проти позову заперечив, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин. Позивачем не оспорюється договір іпотеки від 30.07.2008 року, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Тому посилання позивача на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вважає помилковим, а рішення відповідача від 29 грудня 2015 року таким, що відповідає та не порушує норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки з 13 грудня 2015 року дії нотаріусів-державних реєстраторів не повязані з вчиненням нотаріальних дій. Посилання позивача на Постанову Верховного Суду №826/48/15 від 14 червня 2016 року, на його думку, є безпідставним, оскільки з її аналізу вбачається, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно можна скасувати та визнати його незаконним лише у разі незаконних дій саме державного реєстратора, а не сторін договору іпотеки. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи сповіщений належним чином. Позицію у справі не висловив. Суд заслухавши пояснення зявившихся учасників, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір про надання споживчого кредиту №11377993000, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 51400,00 доларів США, а останній зобовязався у свою чергу в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, комісію та інші платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. 30 липня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань за договором споживчого кредиту позивач та Банк уклали Іпотечний договір №91188, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4576, за умовами якого в іпотеку була передана квартира за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 58 «В», кв. 141 (а.с.20-21). Розділом 4 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших, передбачених законодавством України, підстав (п.4.2). Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та Закону України «Про іпотеку» (п.4.2). Так, підпунктами 5.2.1, 5.2.2 пункту 5.2 розділу 5 вказаного договору встановлено, що позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення на предмет іпотеки: - передача Іподекодержателю права власності на Предмет Іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; - отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іподекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іподекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Пунктом 5.3 Договору визначено, що позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Зарічного районного суду від 26 травня 2011р. у справі №2-1473/2011 з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто 433134,63грн. заборгованості за договором споживчого кредиту (а.с.22-24). На виконання вказаного рішення суду державним виконавцем ВДВС Сумського МУЮ [PERSON] було відкрито виконавче провадження №27620851, в якому ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2013 року замінено сторону стягувача із ПАТ «УкрСиббанк» на ТзОВ «Кей-Колект». Зокрема, 12 грудня 2011 року банк відступив ТзОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до позивача за зобовязаннями по договору споживчого кредиту №11377993000 від 30 липня 2008р. та по Іпотечному договору від 30 липня 2008 року №91188. Приватним нотаріусом [PERSON] прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2015 року №27656353\~\~про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 58 «В», кв. 141, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» , на підставі якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис за №12834502 від 29.12.2015 року про державну реєстрацію права власності (а.с.18). Проаналізувавши досліджені в ході судового розгляду справи докази, суд вважає, що позов в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 29.12.2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Абзацом 2 частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Частиною 1 статті 9 Закону № 1952-IV визначено, що державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. Абзацом 2 частини 1 статті 9 даного Закону № 1952-IV визначено, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Пунктом 2 частини 2 статті 9 Закону № 1952-IV визначено, що Державний реєстратор: приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.\~\~Абзацом 10 пункту 9 статті 9 Закону № 1952-IV встановлено, що нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Порядок державної реєстрації визначено статтею 15 Закону № 1952-IV. Зокрема частиною 9 статті 15 вказаного Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; Згідно з абзацом 1 пункту 2 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013р. № 868 (далі - Порядок №868; чинного на момент виникнення спірних правовідносин) державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Як встановлено абзацом 7 пункту 2 Порядку № 868, нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Підставою для винесення рішення по державну реєстрацію права власності за ТзОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 58 «В», кв. 141, став іпотечний договір від 30.07.2008 року, розділом 5 якого передбачено право Іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, у випадку невиконання умов договору. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 3 вказаної статті визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як встановлено частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною 2 цієї ж статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (ч.3 ст 36 Закону №898-IV). Відповідно до 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки в силу статті 37 Закону України «Про іпотеку» відбувається саме шляхом набуття права власності на останній. Чинне законодавство наділяє нотаріуса повноваженнями державного реєстратора щодо прав на нерухоме майно, які виникають лише у результаті вчинення нотаріальних дій з таким майном, а також повинні реалізовуватись одночасно з їх вчиненням та за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, як це вимагає Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та із дотриманням прав осіб на нерухоме майно. Однак, в даному випадку жодна нотаріальна дія з приводу набуття права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна, як це визначено Законом № 1952-IV та Порядком № 868 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин), під час проведення державної реєстрації відповідачем не вчинялася, оскільки як встановлено судом та зазначено вище, оскаржуваній реєстрації права не передувало укладення договору відчуження та, відповідно, вчинення з цього приводу нотаріальних дій (щодо посвідчення). Суд звертає увагу на ту обставину, що в розділі 5 договору іпотеки визначено позасудовий порядок звернення стягнення на майно іпотекодавця (в тому числі набуття права власності на предмет іпотеки). Зокрема у розділі 5 договору іпотеки від 30.07.2008 року зазначено, що передача права власності Іпотекодержателю на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку», якого укладено не було. Тобто, як встановлено у судовому засіданні, підставою для реєстрації права власності за ТзОВ «Кей Колект» є дотримання певних умов, які випливають з укладеного іпотечного договору та регламентуються Законом України «Про іпотеку». Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства та умови іпотечного договору, суд вважає, що іпотекодержатель у даному випадку, дотримавшись певних умов, має право при невиконанні зобов'язань за договором зареєструвати за собою право власності на іпотечне майно в позасудовому порядку, які в даному випадку ним дотримані не були. Враховуючи, що товариство обрало саме позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, таке стягнення має відбуватися з урахуванням застережень, передбачених пунктом 5 договору іпотеки, де прямо вказано на необхідність укладення окремої угоди. Пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. За таких умов у відповідача були наявні встановлені Законом та Порядком підстави для відмови в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за третьою особою. За сукупністю наведених обставин, суд вважає,\~\~що позовні вимоги\~\~в частині визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора належить задовольнити. Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, відповідач повинен відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати, повязані з розглядом даної справи, а саме 640 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved