Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що18 квітня 2014 року, будучи державним службовцем, працювала головним спеціалістом відділу технічного нагляду Державної інспекції сільського господарства в Київській області. Відповідно до наказу №114Квід 29 грудня 2016 року мене було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією Державної інспекції сільського господарства в Київській області на підставі попередження про майбутнє звільнення із займаної посади від 10.07.2015 року. Позивач зазначає, що 29 грудня 2016 року під час звільнення вона була на лікарняному, а тому [PERSON] було звільнено у її відсутність. Позивач стверджує, що у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а тому їй повинні були запропонувати роботу за відповідною професією чи спеціальністю, оскільки вона розлучена і має на утриманні дитину [PERSON], який є інвалідом з дитинстваТ Позивач в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що як вбачається з копії трудової книжки [NUMBER], я, [PERSON], з 18 квітня 2014 року, будучи державним службовцем, працювала головним спеціалістом відділу технічного нагляду Державної інспекції сільського господарства в Київській області. Відповідно до наказу №114Квід 29 грудня 2016 року [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією Державної інспекції сільського господарства в Київській області на підставі попередження про майбутнє звільнення із займаної посади від 10.07.2015 року. Однак, з 29 грудня 2016 року [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності серії АДА №806799 та серії АДА №806960. Більш того, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області, [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] 06 жовтня 2006 року, та в іншому зареєстрованому шлюбі [PERSON] не перебуває. [PERSON] має на утриманні сина [PERSON], який є інвалідом з дитинства, що підтверджується копією посвідчення [NUMBER]. Відповідно до довідки про доходи, [PERSON] за період з 01.01.2016 року по 30.12.2016 року отримала заробітну плату в розмірі 39 758,85 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України (в редакції станом на лютий 2016 року), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Згідно ст. 42 КЗпП України (в редакції станом на 24.02.2016 року), при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України (в редакції станом на 24.02.2016 року), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. В такому разі суд при розгляді справи має керуватися правовою позицією Верховного Суду України викладеною у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно ст. 94 КЗпП, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Приймаючи до уваги, що розірвання трудового договору між сторонами відбулося з ініціативи Державної інспекції сільського господарства в Київській області, при цьому в день звільнення працівнику [PERSON] видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність, суд вважає, щотаке звільнення не може бути визнано обгрунтованим, а тому наказ Державної інспекції сільського господарства в Київській області про звільнення №114К від 29.12.2016 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Більш того, у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а тому позивачу повинні були запропонувати роботу за відповідною професією чи спеціальністю, оскільки остання розлучена і має на утриманні дитину [PERSON], який є інвалідом з дитинства, що підтверджується копією посвідчення [NUMBER], що позбавили єдиного доходу та можливості існування позивача та малолітньої дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved