Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло №31176, виданого управлінням міського майна м. Маріуполя 22.11.2004 року, вказано, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 13/500 частки кожному. 29.04.2010 року помер [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частки спірної квартири. Позивачка [PERSON] звернулась до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, однак їй було відмовлено через те, що при реєстрації права власності, реєстратором була припущена помилка, частки вказаної квартири вказано 13/500, замість вірного 1/5. На підставі викладеного позивачі просили скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.01.2005 року, реєстраційний номер 9491212 та визначити за ними право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності. Позивачі в судове засідання не зявились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявилась, надала заяву розгляд справи за їх відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник [PERSON] бюро технічної інвентаризації в судове засідання не зявився, на адресу суду направив заяву про розгляд справи без їх присутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.11.2004 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Загальна площа квартири 37,3 кв.м. Право власності на вказану квартиру зареєстроване 10.01.2005 року в [PERSON] бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відповідно до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить по 13/500 частки квартири [ADDRESS], реєстраційний номер 9491212. 20 червня 1980 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] в Будинку одруження м. Жданова Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-НО №343046 від 20.06.1980 року. 29 квітня 2010 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №461122, виданого 29 квітня 2010 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №523. Згідно з матеріалами справи спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є позивачка [PERSON], як дружина спадкодавця. Проте постановою нотаріуса від 05 вересня 2018 року [PERSON] було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, оскільки у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.01.2005 року, реєстраційний номер 9491212, номер запису 29422 в книзі 38, форма власності вказана приватна спільна сумісна, але частки кожного власника вказані 13/500. При приватній сумісній власності співвласники майна спільно володіють і користуються майном, тому частки кожного із співвласників повинна становити 1/5 частки квартири [ADDRESS]. У звязку із тим, що при проведенні реєстрації права власності реєстратором була припущена помилка та внести зміни до реєстру неможливо, розяснено процедуру для вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Тобто наявний факт помилковості запису від 2005 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про визначення часток кожному співвласнику. Водночас наведений факт позбавляє позивачку як спадкоємця та майбутнього власника 1/5 частки належним чином отримати у власність майно, володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй часткою квартири. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. У відповідності до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормою ст. 182 ЦК України передбачена обов'язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов'язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний обєкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер обєкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером обєкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному обєкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого обєкта. У разі переходу права власності на обєкт нерухомого майна або зміни відомостей про обєкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Тобто, чинне законодавство не передбачає порядку вилучення помилкового запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, єдиним способом приведення записів у відповідність до Закону є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора та скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. Стаття 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно приписів ч. 1, 2, 3 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Таким чином, допущена державним реєстратором помилкова реєстрація права власності на 13/500 частку квартиру за позивачами порушує права позивачів, оскільки не відповідає дійсності та наявним правовстановлюючим документам, а тому їх право підлягає захисту шляхом скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності - реєстраційний номер № 9491212, номер запису 29422, тип обєкта квартира, адреса обєкта : [ADDRESS], здійснений 10.01.2005 року та в реєстровій книзі за № - 38. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. З огляду на наведене, суд вважає, що за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], слід визначити по 1/5 частці на квартиру [ADDRESS], оскільки частки усіх співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України, передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дружиною спадкодавця [PERSON], а тому за відсутності інших спадкоємців за законом, що підтверджується матеріалами справи, має право на спадкування відповідно до ст.1261 ЦК України. Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: approved