Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.03.2011 між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 18000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 30.06.2016 у нього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 71 335,60 грн, з яких: 18 280 грн - заборгованість за кредитом; 47 587,28 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1595,20 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - фіксована частина штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг; 3373,12 грн - процентна складова штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг. 28 січня 2021 року позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, вимагаючи стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57 046,47 грн, з яких: 18 480 грн - заборгованість за кредитом; 38 566,47 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2016 у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04.04.2017 позов задоволено. 01 серпня 2017 року відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.01.2018 скасовано заочне рішення від 04.04.2017, у справі відкрито загальне позовне провадження. 09 липня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вказав, що в матеріалах справи немає підтвердження того що йому було надано кредит у розмірі 18 000 грн, немає копії кредитної картки та самого кредитного договору. Також відповідач наголошує, що банк незаконно підняв процентну ставку за договором, а також не ознайомив [PERSON] з умовам кредитування. Крім цього, відповідач вважає, що банк надав суду сумнівний розрахунок заборгованості для того, щоб приховати пропущенням ним строків позовної давності. Відповідач наголошує, що з розрахунку вбачається, що прострочення почалося ще до першої дати 05.07.2013 з суми 8016,05 грн, однак не зрозуміло, з якого саме періоду. Виходячи з цього, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. 07 серпня 2018 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому він вказав, що надав суду всі необхідні документи для розгляду справи, відповідач при отриманні кредиту своїм підписом у заяві позичальника засвідчив про те, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Позивач відзначає, що виконання позивальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. Оскільки минуло 5 років з моменту укладення кредитного договору, а позичальник не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, відповідач резюмує, що позивач знав про розміри процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився. Також позивач просить суд взяти до уваги, що право на зміну розміру процентної ставки передбачено п. 1.1.3.1.9. Умов та Правил надання банківських послуг, а про відповідну зміну процентної ставки за цим договором кредитоотримувач був повідомлений смс-повідомленнями. Стосовно питання позовної давності позивач вказав, що відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких датовано 09.03.2015, підтвердженням чому є виписка з рахунку. У свою чергу позивач звернувся до суду з позовом 26.09.2016, тобто до спливу строку позовної давності. 16 вересня 2020 року до суду надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання без участі його представника. 28 січня 2021 року позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, вимагаючи стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57 046,47 грн, з яких: 18 480 грн - заборгованість за кредитом; 38 566,47 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 02.03.2011 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. У Довідці про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» по договору з [PERSON] вказано розмір відсоткової ставки в місяць що нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році - 2,5 %. Також у згаданій довідці, підписаній позичальником, містяться інші умови кредитування з використання вказаної кредитної картки, зокрема: - розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості; - термін їх внесення - до 25 числа місяця, наступного за звітним; - розмір пені - базова процентна ставка за договором + 1% від заборгованості, але не менше 30 грн на місяць; - розмір штрафу - 500 грн + 5% від суми заборгованості. Згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 07.08.2018 № 30.1.0.0/2-20161004/233 [PERSON] відповідно до договору б/н від 02.03.2011 отримав кредитні картки № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , остання з яких має термін дії до останнього дня травня 2017 року. Відповідно до виписки по картці № [NUMBER] на неї було зараховано 18 000 грн. Встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. У свою чергу, [PERSON] скористався кредитними коштами та свої зобов`язання за договором №б/н від 02.03.2011 належним чином не виконав. Позивач періодично здійснював погашення за наданим кредитом. Датою останнього погашення є 19.04.2015, а не 09.03.2015, як стверджує позивач у відповіді на відзив. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність порушення строків позовної давності при поданні до суду позовної заяви 26 вересня 2016 року. Позивач надав докази повідомлення [PERSON] про збільшення розміру відсоткової ставки за використання кредитних коштів смс-повідомленнями на номер [NUMBER] , який було вказано кредитоотримувачем як контактний номер телефону в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг: у розмірі 2,7% - 15 серпня 2014 року; у розмірі 3,5% - 15 березня 2015 року. Стосовно вказування у розрахунку заборгованості процентної ставки 27,6 % за період з 05.07.2013 по 31.08.2014, 32,4 % за період з 01.09.2014 по 31.03.2015, 42 % за період з 01.04.2015 по 30.06.2016 позивач пояснень суду не надав. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача, відповідно до розрахунку його заборгованості перед позивачем, станом на 30.06.2016 становила 71 335,60 грн., яка складається з: - 18 280,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 47 587,28 грн. - заборгованість за відсотками. У подальшому 28 січня 2021 року позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, вимагаючи стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57 046,47 грн, з яких: 18 480 грн - заборгованість за кредитом; 38 566,47 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з нього суми заборгованості за тіло кредиту та відсотками на загальну суму 57046,47 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 1378,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved