Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивач своєчасно в установлений законом строк звернувся з заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадку. На даний час позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину та отримав свідоцтво на земельну ділянку, а у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння йому було відмовлено, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Так, згідно довідок, спірний житловий будинок ні за ким не оформлений та не зареєстрований. Так, даний будинок був побудований в 1968 році. Відповідно до висновку від 12.06.2012 року спірний житловий будинок відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації і є можливість його безпечної експлуатації. В зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], без акту вводу в експлуатацію. 02 березня 2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею 52,9 кв.м. з господарчими спорудами та будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області станом на 08 травня 2012 року у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В судове засіданні позивач по справі не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає в повному обсязі. Крім цього просив при винесені рішення врахувати те, що технічний паспорт на житловий будинок, виготовлений Лозівським бюро технічної інвентаризації Харківської області 08.05.2012 року, а не комунальним підприємством «Житлова управляюча компанія», як зазначено в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи територіальної громади Чернігівської сільської ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутності представника, позов визнають в повному обсязі. Представник третьої особи реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить журнал реєстрації вихідної кореспонденції, але раніше надавав свої пояснення в яких просили розглянути справу за відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Чернігівською сільською радою Лозівського району Харківської області 29.06.2010 року. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: житловий будинок з відповідними надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], який належав спадкодавцю, про що свідчить свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а у відповідності до вимог ч.1 ст. 1261 ЦК України, першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, ....той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач та відповідач по справі. У ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі прийняв спадок після смерті свого батька, оскільки є його заява про прийняття спадку, а відповідач по справі [PERSON] відмовилася від прийняття спадку на користь позивача. Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. На даний час позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, але як вбачається з постанови приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завада М.В. від 29.05.2012 року № 125/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. Так, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] побудував в 1968 році спірний житловий будинок та був зареєстрований в ньому до дня своєї смерті, що підтверджується довідкою Чернігівської сільської ради Лозівського району Харківської області від 13.02.2010 року. Як вбачається з свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської сільської ради депутатів трудящих від 30.07.1966 року та у відповідності до погосподарської книги спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, 1968 року побудови, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON]. Приналежність спірного житлового будинку спадкодавцю [PERSON] підтверджується також довідкою Чернігівської сільської ради Лозівського району Харківської області № 206 від 25 травня 2015 року з якої вбачається, що згідно погосподарських книг житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належав померлому [PERSON], а також рішенням виконавчого комітету Чернігівської сільської ради Лозівського району Харківської області № 48 від 16 грудня 1999 року про передачу в приватну власність земельної ділянки, з якого вбачається, що [PERSON] була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка, площею 0,25 га по [ADDRESS] надану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарчих побудов та земельну ділянку, площею 0,57 га в межах населеного пункту с. Чернігівське для ведення особистого підсобного господарства. На підставі даного рішення 28 грудня 1999 року на вищевказані земельні ділянки [PERSON] був отриманий державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (смерті спадкодавця) і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2014 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2014 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2014 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно судова колегія керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Зважаючи на те, що в погосподарській книзі є запис про належність житлового будинку [ADDRESS] [PERSON], крім того, [PERSON] виділена у приватну власність земельна ділянка, площею 0,8511 га для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, є всі підстави для задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Outcome: approved