Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Позивач звернулась до Верховної Ради України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс - 2» Дніпропетровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що з 12 березня 1998 року вона зареєстрована та проживає на законних підставах у квартирі за [ADDRESS] Вказана квартира була виділена їй 31 грудня 1997 року за спільним рішенням профкому й адміністрації підприємства ДТЕК «Дніпрообленерго», на підставі Наказу № 371 «Про виділення квартир робітникам ДЕМ «Дніпрообленерго», на якому вона пропрацювала з 23.10.1978 року по 29.12.2014 року. Дана квартира була придбана ДТЕК «Дніпрообленерго» відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 14.01.1998 року, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі за реєстром № 24-Н, про що зроблений запис в обліковій книзі № 6 ЖЮ за реєстровим № 255-85, відповідно реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам. 07.10.2014 року позивач звернулась до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради з питанням щодо оформлення передачі їй в приватну власність квартири [ADDRESS]. Відповідно до листа за № 8/6-95 від 03.02.2015 року, наданого директором Департаменту їй було повідомлено, що на теперішній час видати ордер на квартиру [ADDRESS] не має правових підстав, у зв'язку з тим, що з 1998 року вона мешкає в ній. Таким чином, позивач отримала відмову в реалізації права на безоплатну приватизацію квартири. До того ж у договорі купівлі - продажу нерухомого майна від 14.01.1998 року, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі за реєстром № 24-Н, про що зроблений запис в обліковій книзі № 6 ЖЮ за реєстровим № 255-85, та реєстраційному посвідченні на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам від 12.02.1998 року зроблено помилку щодо зазначення адреси спірної квартири [ADDRESS], невірно вказано [ADDRESS]. Встановлення факту дійсної адреси квартири необхідне позивачеві для оформлення права власності на неї. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до вказаної заяви, позовні вимоги підтримує в повноту обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідачів за правилами ст. 169, 224, 225, 226 ЦПК України - заочно. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час і місце його проведення повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. У зв'язку з неявкою сторін, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 23.10.1978 року позивач була прийнята на роботу до Дніпропетровського підприємства енергетичних мереж, правонаступником якого є ДАЕК «Дніпрообленерго», а потім ВАТ «ЕК «Дніпрообленерго» (22.12.1998року) та ПАТ «Дніпрообленерго» (11.04.2011 року), на сьогодні ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», де пропрацювала до 29.12.2014 року, що підтверджується записами в її трудовій книжці [NUMBER] від 23.10.1978 року. Зі змісту довідки за № 19018/1001, виданої ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» від 23.09.2014 року вбачається, що для поліпшення житлових умов і згідно черги на отримання житла керівництвом і профспілковим комітетом ДАЕК «Дніпрообленерго» [PERSON] було запропоновано два варіанти: здати двокімнатну квартиру [ADDRESS], і отримати трикімнатну квартиру по [ADDRESS], або додатково отримати однокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Позивачем було обрано другий варіант, за яким остання погодилася на отримання додатково однокімнатної квартири. 31 грудня 1997 року за спільним рішенням профкому й адміністрації підприємства, на підставі Наказу № 371 «Про виділення квартир робітникам ДЕМ «Дніпрообленерго» позивачеві була виділена 1-кімнатна квартира за [ADDRESS] З 12.03.1998 року позивач зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується відміткою в паспорті. Дана квартира була придбана ДАЕК «Дніпрообленерго» відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 14.01.1998 року, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі за реєстром № 24-Н, про що зроблений запис в обліковій книзі № 6 ЖЮ за реєстровим № 255-85, про що свідчить реєстраційне посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам. 07.10.2014 року позивач звернулась до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради з питанням щодо оформлення передачі їй в приватну власність квартири [ADDRESS]. Відповідно до листа за № 8/6-95 від 03.02.2015 року, наданого директором Департаменту позивачеві було повідомлено про відсутність правових підстав для видачі ордеру на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з тим, що остання мешкає в ній з 1998 року. Відповідно до довідки, наданої ПАТ «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» від 11 лютого 2016 року, станом на 31 січня 2016 року житлова квартира за адресою: [ADDRESS] на балансі ПАТ «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» - не обліковується. Відповідно до клопотання, наданого до суду 18.03.2016 року представником Верховної Ради України, вбачається, що у власності Верховної Ради України квартира [ADDRESS] не перебуває. Верховна Рада України не здійснює управління даним майном. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. № 2482-ХІІ. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд це житловий фонд місцевих рад народних депутатів і житловий фонд, що знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Відповідно до ч.3 ст.9 Житлового Кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень в гуртожитках в приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Як передбачено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N 20 від 22.12.1995 року судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення). Судами розглядаються й інші позови, пов'язанні з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В пункті 5 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Згідно з п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. У відповідності до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту допущення помилки (описки) у зазначенні адреси квартири за [ADDRESS], а не по [ADDRESS] у зазначених вище документах є необхідним позивачеві для можливості оформлення в подальшому права власності на квартиру. Відповідно до листа за № 10/21-1099 від 28.10.2015 року, наданого начальником архітектурно - планувального управління Дніпропетровської міської ради було повідомлено наступне: згідно рішення виконкому міської Ради народних депутатів від 22.06.1983 № 411/2 «О присвоении наименований улицам и переулкам в Амур - Нижнеднепровском, Бабушкинском и Жовтневом районах» та чинним Переліком найменувань проїздів (вулиць, провулків, проспектів, площ тощо), затвердженим рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.06.2013 № 263, проїзд, на якому знаходиться будинок зі спірною квартирою, має найменування - [ADDRESS] (російською мовою - «[ADDRESS]»). Використання найменування - «[ADDRESS]» є помилковим. При оформленні будь - яких документів, де зазначається назва проїзду, необхідно користуватись чинним найменуванням - [ADDRESS]. Встановити вказаний факт іншим шляхом, окрім звернення до суду позивач не має можливості. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved