Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 25.06.2005 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. В останній рік між ними постійно виникають сварки із-за того, що кожен має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що призвело до фактично до розпаду сім"ї, втрати почуття любов та поваги. На даний момент вони спільного господарства не ведуть, проживають окремо, тому шлюб носить формальний характер. Рішенням суду просить шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити проживати разом із нею. В судове засідання сторони не зявилися. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує і просить їх задоволити. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових викликів за місцем реєстрації та шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Коростенського міськрайонного суду Житомирської області krm.zt.court.gov.ua, Е-mail inbox@krm.zt.court.gov.ua , а також SMS-повідомленням. Про причини неявки не повідомив, відзив на позов або будь-яких клопотань, пов"язаних з розгялдом справи не подав. У звязку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25.06.2005 року, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис № 202. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини сторін суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та розясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання\~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved