Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом та збільшивши позовні вимоги просила розділити майно подружжя виділивши у власність позивача: - 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 82,4 кв.м; - 2/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 92,7 кв.м; - 2/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 59,3 кв.м; - залишити у власності позивача автомобіль «Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Відповідачу [PERSON] у власність виділити: 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 82,4 кв.м; - 1/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 92,7 кв.м; - 1/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 59,3 кв.м; - залишити у власності [PERSON] автомобіль «Hyundai Sonata», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. В обґрунтування позову позивач зазначила, що за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі вони спільно набули: [ADDRESS] та [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS] та транспортні засоби: «Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та «Hyundai Sonata», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Після розірвання шлюбу з позивачем проживає та знаходиться на її утриманні спільна з відповідачем неповнолітня дитина, [INFO]. відповідач не надає можливості користуватися придбаним в шлюбі нерухомим майном, здаючи його в оренду. Позивач змушена винаймати житло. Крім того, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01.04.2013 становить 6156,52 грн та додатково посилаючись на ч.3 ст.70 СК України просила поділити вищевказане майно. Під час розгляду справи [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та просив суд поділити спільне сумісне майно, а саме автомобіль «Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] припинивши право спільної сумісної власності на зазначений автомобіль та визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину даного автомобіля за кожним. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначив, що в період перебування сторін у шлюбі [PERSON] за рахунок власних коштів [PERSON] (запозичених у [PERSON] та [PERSON]) за допомогою кредитування придбала для себе автомобіль. При цьому позивач відносить вказане майно до спільного майна подружжя та оскільки сторони не домовилися про порядок поділу спільного майна, а автомобіль є неподільною річчю, тому вважає за можливе в судовому порядку визнати за кожним із сторін ідеальні частки в цьому майні, припинити право спільної сумісної власності на цей автомобіль та залишити його у спільній частковій власності. Ухвалою суду первісний позов об'єднаний із зустрічною позовною заявою в одне провадження. Під час розгляду справи позивач та представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримали збільшені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та його представник, під час розгляду справи в судовому засіданні, підтримавши позовні вимоги за зустрічним позовом, просили відмовити у задоволенні первісного позову. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] під час розгляду справи були допитані в якості свідків, інші треті особи в судові засідання не з'являлися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічної позовної заяви. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 23.11.1995 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів Києва з філією Державного центру розвитку сім'ї за актовим записом №2178, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про укладання шлюбу (а.с.119 т.1). В шлюбі у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що не заперечувалося сторонами. 04.02.2010 шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві (а.с.120 т.1). До спірного майна, що придбане за час спільного проживання у шлюбі сторони відносять наступне майно: двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 82,4 кв.м; двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 92,7 кв.м; двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 59,3 кв.м; автомобіль «Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; автомобіль «Hyundai Sonata», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Придбання майна за час шлюбу між сторонами підтверджується наступним. Так, 21.11.2006 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №2876, [PERSON], який діяв від свого імені та від імені малолітнього сина [PERSON], [PERSON], яка діяла від імені малолітнього сина [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] у таких частинах: [PERSON] 2/3 частини квартири, [PERSON] 1/3 частину квартири (а.с.6 т.1). 26.12.2006 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №23827, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.8 т.1). Крім того, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ №369068 від 08.06.2007. До того ж, за час спільного проживання сторін у шлюбі також були придбані транспортні засоби: автомобіль «Hyundai Sonata», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], що підтверджується актом прийому передачі транспортного засобу №СС-0000711 від 27.09.2006, полісом №ВА/3823983 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, рахунком-фактурою №СС-0000954 від 18.09.2006 та ін. (а.с.113-117 т.1) та автомобіль «Hyundai Getz», 2007 року випуску д.н.з. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 07.09.2007 (а.с.107 т.1). 27.06.2012 Солом'янським районним судом ухвалено рішення в справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ майна, яким позов задоволено та розділено майно подружжя. Визнано за [PERSON]: право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 82,4 кв.м; право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 92,7 кв.м; право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 59,3 кв.м; право власності на автомобіль «Hyundai Getz», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Визнано за [PERSON]: право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 82,4 кв.м; право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 92,7 кв.м; право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 59,3 кв.м; право власності на автомобіль «Hyundai Sonata», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с.124-126 т.1). Не погодившись з вищевказаним рішенням суду [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.01.2013 апеляційну скаргу відхилено, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27.06.2012 залишено без змін (а.с.101-103 т.2). Однак під час перегляду справи в касаційному порядку, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2013 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27.06.2012 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22.01.2013 скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.119-121 т.2). При цьому слід зазначити, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.10.2012 (а.с.93,94 т.2) залишено без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29.03.2012 (а.с.194-198 т.1) та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2012 (а.с.101-106 т.1) по цивільній справі за позовами [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу та визнання права власності, [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу та визнання права власності на майно, [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, та за зустрічним позовом [PERSON] про визнання договорів позики недійсними. Зазначеним рішенням відмовлено в задоволенні первісних позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргів та визнання права власності до [PERSON] - повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 799000,00 грн. У решті позовних вимог та вимогах до [PERSON] - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 359550,00 грн. У позовних вимогах до [PERSON] - відмовлено. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 878900 грн. У решті позовних вимог та вимогах до [PERSON] - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 167790,00 грн. Задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів позики недійсними. Визнано недійсним договір позики укладений 29.08.2005 між [PERSON] та [PERSON] на суму 21 000 доларів США. Визнано недійсним договір позики укладений 15.05.2008 між [PERSON] та [PERSON] на суму 110 000 доларів США. Визнано недійсним договір позики укладений 18.09.2006 між [PERSON] та [PERSON] на суму 45 000доларів США . Визнано недійсним договір позики укладений 08.12.2007 між [PERSON] та [PERSON] на суму 100 000 доларів США. Визнано недійсною угоду від 15.03.2007 між [PERSON] та [PERSON], щодо передачі [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Враховуючи вимоги ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ. Виходячи з обставин встановлених вищевказаним рішенням та свідчень, що надали в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які оглянувши розписки та договора займа (а.с.156-161 т.2) засвідчили, що кошти позичалися саме за цими документами. При цьому одноголосно стверджували, що вони надавали позички саме [PERSON], як знайомому на погашення кредитів, купівлю квартир в м. Києві та Феодосії, на автомобіль «Hyundai Sonata», суд приходить до висновку про те, що спірне майно придбано під час проживання сторін однією сім'єю у шлюбі, однак кошти за які придбавалось вказане майно не можна віднести до спільних коштів подружжя. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] укладено ряд договорів позики, за якими останній отримав грошові кошти та виходячи з його тверджень саме за них придбане спірне майно, тобто за особисті кошти, шляхом використання коштів наданих саме йому за вказаними договорами позики. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Спільне майно подружжя виникає з моменту, коли в одного з них виникло право на це майно, за певної умови, а саме, що воно виникло у період шлюбу в результаті праці одного чи обох з подружжя, якщо дружина і чоловік проживали однією сім'єю. Тобто, тільки в результаті праці дружини або чоловіка, які ведуть спільне господарство. Стаття 57 СК України, встановлює виключний перелік підстав набуття майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України"Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як визначено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України, це що стосується поділу спільного майна подружжя. Слід зазначити, що в даному випадку повинна бути наявною спільна праця дружини та чоловіка для виникнення права спільної сумісної власності та спільного майна подружжя, при цьому необхідно співставити п.3 ст.57 СК України. У зазначених випадках майно, набуте подружжям за час шлюбу, як вже зазначалося, належить не дружині й чоловіку на праві спільної сумісної власності, а кожному з них на праві роздільної приватної власності. Це пояснюється тим, що у цих випадках майно набувається не в результаті спільної праці подружжя. Так рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29.03.2012 яке набрало законної сили встановлено, що [PERSON] не укладав договори позики в інтересах сім'ї, тобто не можна рахувати, що отримані кошти від договорів позики набули статусу спільного майна подружжя, оскільки [PERSON], як дружина не надавала згоди на їх укладання про їх існування не знала, зобов'язання по даним договорам позики не створюють для останньої обов'язку щодо їх виконання. До роздільного належить майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК). Хоча подружжя має спільні майнові інтереси і разом укладає різноманітні правочини, кожен із них може виступати також самостійним учасником цивільних правовідносин. У наслідок цього жінка та чоловік за час шлюбу можуть отримати у власність майно куплене за кошти, які належать одному з подружжя особисто. В цьому випадку майно є роздільним і належить кожному з подружжя окремо. Сімейний кодекс закріплює важливе правило, відповідно до якого майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто, є роздільним майном (п.3 ч.1 ст.57 СК). Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.60 СК доходи кожного з подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності дружини і чоловіка з моменту їх внесення до сімейного бюджету. При цьому, необхідно зазначити, що беззаперечною та обов'язковою є наявність доказової бази щодо визначення правого режиму права власності у сім'ї, яку позивач за первісним позовом не надав суду. [PERSON] стверджує, що [PERSON] в період шлюбу гарно заробляв та здавав нерухоме майно в оренду з чого мав дохід достатній для купівлі спірного майна, яке на думку позивача за первісним позовом набуло статусу спільного майна подружжя. Водночас ні первісна позовна заява, ні матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо природи витрачених на спірне майно коштів (саме як спільного сумісного майна подружжя, тобто коштів, які вносилися а потім витрачалися із сімейного бюджету), з урахуванням позиції та доказів наданих відповідачем за первісним позовом, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Жодного документального підтвердження на обґрунтування своїх вимог на підтвердження позиції щодо надання спірному майну статусу спільного майна подружжя [PERSON] та її представником, суду надано не було, а тому суд вважає, що зазначені обґрунтування позову не знайшли свого відображення у доказах досліджених судом, тому суд вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з їх недоведеністю. Слід також звернути увагу на заперечення відповідача за первісним позовом, в частини відсутності коштів у сім'ї [PERSON] в такій кількості, яка б давала можливість придбання всього спірного майна разом, що підтверджується доказами про отримання доходів даної сім'ї на час придбання спірного майна, які становлять незначну частину від суми, яка була витрачена на придбання спірного майна. Отже, зважаючи на тлумачення Конституційним судом України положень ч.1 ст.61 СК України, правовий режим власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Згідно ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а відповідач - заперечення проти позову і які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Право особистої власності подружжя є різновидом права приватної власності фізичних осіб. Якщо ж предмет становить роздільне майно подружжя, то відносини сторін регулюються нормами цивільного права. Наявність права особистої власності також підлягає доведенню, а саме, що майно було придбано в шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя. Також може бути доведено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить не дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а кожному з них на праві роздільної приватної власності в порядку ст.57 СК України. Виходячи з правового регулювання у сфері правового режиму спільного сумісного майна подружжя, з'ясовуючи підстави набуття спільної сумісної власності подружжя, аналізуючи природу об'єктів виникнення права спільної чи роздільної власності, визначаючи, в контексті поділу спільного майна подружжя, права на спільну і особисту власність подружжя, доказову базу щодо наявності права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом беззаперечно не доведено виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо вимог зустрічної позовної заяви слід зазначити. Суд вважає необґрунтованим твердження позивача за первісним позовом щодо можливості застосування строку позовної давності стосовно заявлених позовних вимог за зустрічною позовною заявою. Частина 3 ст.70 СК України, не може підлягати до застосування у даних спірних правовідносинах оскільки за твердженням [PERSON] з боку [PERSON] відбулося погашення заборгованості, однак на думку позивача, це відбулося тільки з підстав наявності даного позову. Хоча [PERSON] і зазначає в зустрічному позові про наявність боргових зобов'язань перед третіми особами стосовно придбання автомобіля «Hyundai Getz», при цьому одночасно відносить його до спільного майна подружжя. Більш того, [PERSON] не надано суду доказів, щодо придбання зазначеного авто саме автомобіля «Hyundai Getz» за власні, особисті кошти. Тому суд відносить вказаний транспортний засіб до спільного майна подружжя, що підлягає поділу. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення зустрічної позовної заяви. Судові витрати по справі суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved