Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, з 11 травня 1999 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни набули права власності на 9/20 частин житлового будинку загальною площею 107,9 кв. м. (житлова - 63,6 кв. м.), з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В подальшому подружнє життя [PERSON] та [PERSON] не склалося внаслідок чого рішенням Васильківського районного суду Київської області від 28.08.2001 року шлюб між ними було розірвано. При цьому після розлучення деякий час [PERSON] ще продовжував проживати у спірному будинку, але в подальшому знявся з реєстрації та виїхав з помешкання, позову про поділ майна та його виділ в натурі не пред`являв. Так [PERSON] та [PERSON] добросовісно та відкрито володіють вказаним майном протягом тривалого часу, інших володільців вказаного майна не має, у зв`язку з чим і звернулась до суду із зазначеним позовом. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання, відповідно до якого просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області у судове засідання не з`явився, надав заяву у якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, щодо задоволення позову не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячиз наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору міни від 11 травня 1999 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули права власності на 9/20 частин житлового будинку загальною площею 107,9 кв. м. (житлова - 63,6 кв. м.), з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Даний договір зареєстрований в реєстрі за № 1371 (а.с. 8). Згідно рішення Васильківського районного суду Київської області 2-751/01 шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 33). Відповідно до записів у «будинковій книзі» будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] виписаний (знятий з реєстрації) 18.12.2001 року.(а.с. 20). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов складеного депутатом Глевахівської селищної ради VII скликання Васильківського району Київської області 30.07.2020 року [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] безперервно проживають у частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з 1999 року по теперішній час, всі витрати на утримання даного несуть [PERSON] та [PERSON] (а.с. 34). Відповідно до наданих позивачами копій квитанцій витрати пов`язані з утриманням та доглядом спірної частини житлового будинку сплата комунальних платежів несуть [PERSON] та [PERSON] (а.с. 35-138) За змістом ч. 1 ст. 15, ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів,які перебувають у власності, не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 2 п. 9 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 ЦК України набувальна давність - це спосіб отримання права власності на нерухоме або рухоме майно особою, яка не є власником такого майна, але добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим майном як своїм власним протягом визначених законом строків, зокрема, щодо нерухомого майна протягом - десяти років, щодо рухомого майна - протягом п`яти років. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, для ухвалення судом рішення про визнання за особою права власності на чуже майно за набувальною власністю, суд повинен встановити наявність чотирьох необхідних умов: 1) добросовісність володіння особою чужим майном; 2) відкритість володіння нею цим майном; 3) безперервність володіння майном; 4) володіння майном протягом встановленого законом строку (нерухомим майном - десять років, рухомим майно - п`ять років). Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини справи, враховуючи, що позивачі добросовісно користуються спірним нерухомим майном, відкрито та безперервно понад 10 років, та продовжують проживати у частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , сплачують комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивачів про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Outcome: approved