Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], вказуючи, що він є власником зазначеного житлового будинку. В будинку крім нього зареєстровано місце проживання його дочки - [PERSON], [INFO], яка з 2008 року в будинку не проживає. Фактичне місце проживання відповідачки йому не відомо. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Реєстрація його дочки - [PERSON] в належному позивачу будинку порушує його право власності на будинок. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах. Проти ухвалення заочного рішення у справі, в разі неявки відповідача у судове засідання, не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася з невідомої суду причини, про час, місце і дату судового засідання була повідомлена належним чином. Судова повістка надсилались їй за її зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS], однак до суду повернувся конверт із відміткою: «за відмовою адресата від одержання», що відповідно до ч.8 ст. 76 ЦПК України вважається, що особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за її відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності та в зв'язку з неявкою відповідачки, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами. Позивачу належить на праві власності будинок [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28.10.1987 року /а.с. 5/. Відповідачка [PERSON], [INFO] є дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. /а.с. 7/. Судом встановлено, що відповідно до довідки Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області від 22.04.2015 року відповідачка [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. /а.с.15/ Однак, відповідачка з 2008 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджується копією довідки № 856, виданою сільським головою виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Запорізької області від 16.03.2015 року. /а.с.6/. В силу того, що відповідачка зареєстрована у вказаному житловому будинку, але в ньому не проживає з 2008 року, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Отже, виходячи з зазначених положень закону, член сім"ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає член сім"ї власника право користування цим будинком лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Оскільки, як було встановлено судом, житловий будинок перебуває у приватній власності позивача, відповідачка, яка є членом сім»ї позивача, не проживає у будинку [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, інше не встановлено домовленістю між ними, тому на підставі статті 405 ЦК України, відповідачка може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час за адресою: [ADDRESS] залишається зареєстрованою [PERSON], що перешкоджає власнику будинку [PERSON] користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved