Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до Житлово - будівельного кооперативу «Зоря», [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом. У своєму позові позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,7 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] . [PERSON] на підставі рішення Дніпродзержинського міськвиконкому № 240 від 21.03.1967 року був членом житлово - будівельного кооперативу «Зоря». Рішенням загальних зборів членів кооперативу отримав в ЖБК «Зоря» двокімнатну квартиру [ADDRESS] , склад сім?ї - [PERSON] та [PERSON] його дружини. Також дідусь вніс пайовий внесок в розмірі 3467 руб. 29 квітня 1993 року було видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію на ім?я [PERSON] право власності, так як подружжя внесли пайові внески разом за спільні кошти, власниками майна вони є обидва. Її дід [PERSON] [INFO] помер. До нотаріуса звернувся її батько [PERSON] із заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , але не оформив спадщини, та [INFO] помер. Вона теж звернулась до нотаріуса із заяву про отримання у спадок квартиру після смерті батька та діда, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . Вважає, що оформити правовстановлюючі документи на померлого діда немає можливості, а тому цей факт унеможливлює оформлення спадщини. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Житлово - будівельного кооперативу «Зоря», та [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги визнають. Третя особа, яка не заявляють самостійної вимоги щодо предмета спору Приватний нотаріус Кам?янського міського нотаріального округу Красношлик В.В. в судове засідання не з`явився. 30 березня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, та ухвалою від 30 березня 2021 р. витребуваний доказ, спадкова справа, яка надійшла до суду 13.05.2021 року. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з ордеру на житлове приміщення, виданий ЖБК «Зоря» від 11 серпня 1986 року [PERSON] надане житлове приміщення, квартира [ADDRESS] , загальною площею 41,7 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., склад сім?ї - [PERSON] (а.с.14), також на квартиру виданий технічний паспорт на ім?я [PERSON] (а.с.15-18). Як вбачається з довідки виданої ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] на підставі довідки ЖБК № 102 від 20.04.1993 р. (а.с.22). Відповідно до довідок від 28.10.2020 р. виданих ЖБК «Зоря» [PERSON] та [PERSON] зареєстрованими значились в квартирі [ADDRESS] по час смерті (а.с25,26). [PERSON] та [PERSON] знаходились між собою у зареєстрованому шлюбі з 22.10.1955 року (а.с.29), у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.30), який є батьком позивача [PERSON] , [INFO] (а.с.31). В матеріалах справи містяться докази того, що [PERSON] , [INFO] помер та [PERSON] , [INFO] померла (а.с.33,34), також [INFO] помер [PERSON] (а.с.35). Згідно довідки від 29.10.2020 р. [PERSON] був членом кооперативу ЖБК «Зоря» згідно рішення № 240 Дніпродзержинського міськвиконкому від 21.03.1967 р. (а.с.23). За життя ні дідом, ні батьком позивача не було оформлено правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] (а.с.21). Згідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 20.12.2019 р., Приватним нотаріусом Кам?янського міського нотаріального округу Красношлик В.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , та [PERSON] , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.10). Відповідно ч.1, ч.4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ст.334 ч.4 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Згідно ч.2 ст.19-1 ЗУ «Про кооперацію» у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 6) зазначено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування згідно ст. 1217 ЦК України здійснюється за заповітом або законом. Ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» від 1991 року, який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України від 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту, наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Як роз`яснено в пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. № 20(зі змінами), при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, вирішуючи справу, аналізуючи досліджені документи вбачається, що дід позивача [PERSON] був членом кооперативу ЖБК «Зоря» та повністю як член кооперативу вніс пайові внески за квартиру [ADDRESS] , а тому набув право власності на квартиру у встановленому законом порядку. Враховуючи той факт, що на теперішній час позивач, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності в органах реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно, про, що свідчить рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 29.11.2019 р. № 49935036, позбавлена можливості оформити спадщину на нерухоме майно, також вона є єдиною спадкоємицею, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати за нею право власності на квартиру в судовому порядку, задовольнивши тим самим позовні вимоги у повному обсязі, визнавши право власності в порядку спадкування за законом. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у п.24 зазначено, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Враховуючи викладене та

Outcome: approved