Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати, вказавши, що з 01 лютого 2013 року працював на посаді сторожа Комунального підприємства «Облпаливо» Черкаської обласної ради. Роботу виконував сумлінно, дотримуючись всіх покладених обов'язків, не маючи жодних дорікань з боку керівництва. До лютого місяця 2013 року заробітну плату отримував майже вчасно, інколи з невеликим запізненням, але не більше одного місяця. Проте, починаючи в період з 01 лютого 2013 року по 01 червня 2013 року, підприємство перестало виплачувати заробітну плату і загальний розмір заборгованості по заробітній платі становить 4715 грн. 72 коп.. За захистом порушених прав звернувся до суду. Позивач до суду не з»явився, надав заяву від 20 березня 2015 року за вх.№1372 про слухання справи без його участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, вдруге, по невідомій причині, про день та час слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №1950200863684, причини своєї неявки суду не повідомив, як і не надходило до суду заяв про слухання справи за його відсутності, чи про перенесення слухання справи на іншу дату. Неявка сторін не перешкоджає розглядові справи по суті, так як сторони повідомлені вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для об'єктивного розгляду справи і слухає справу у їх відсутності. Суд, розглянувши заяву позивача, вивчивши наявні у матеріалах справи докази приходить до наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 214 ЦПК України. Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, відповідно до наказу Комунального підприємства «Облпаливо» Черкаської обласної ради №95-к від 15 листопада 2012 року, [PERSON] був прийнятий на посаду сторожа Городищенського паливного складу. Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі від 18 лютого 2015 року №03, загальна сума заборгованості з 01 лютого 2013 року по 01 червня 2013 року [PERSON] становить 4715 грн. 72 коп.. Відповідно до ч.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статті 21, 22 зазначеного закону передбачають, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. При цьому, відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці» та ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Першим Протоколом до «Конвенції про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна фізична... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до норм статті 24 Кодексу Законів про Працю України зобов'язання по виконанню роботи та виплати за неї заробітної плати виникають одночасно при укладанні трудового договору. Виникнення трудового договору трактує пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових справ". До трудової книжки позивача роботодавцем внесені відповідні відомості про прийняття та звільнення з роботи. [PERSON] перебував у 2013 році в трудових відносинах з Черкаським обласним комунальним підприємством «Облпаливо», отже, відповідач по справі, набувши статус роботодавця, мав і зобов'язання щодо виплати заробітної плати за виконану роботу. Згідно ч.1 ст. 233 ЦПК України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З огляду на викладене вище, відповідач порушив норми діючого законодавства та у встановлений Законом строк не виплачував заробітну плату позивачу, тому, позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 4715 грн. 72 коп. - підлягають до повного задоволення. У зв'язку з тим, що позивач не ставить питання про негайне виконання присудженої виплати заробітної плати, суд не вирішує цього. Суд приходить до висновку, що на підставі ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», судові витрати, а саме, судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави, в розмірі 243,60грн..

Outcome: approved