Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 14 лютого 2014 року вони з відповідачем уклали шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Турбівської селищної ради, Липовецького району, Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 04. Від шлюбу з відповідачем, [INFO], народився син - [PERSON]. Позивачка вказує у позовній заяві, що відповідач залишив сім'ю, матеріальної допомоги з того часу на утримання дитини не надає, хоча працює, має регулярний дохід, є працездатною особою, має добрий стан здоров'я, інших аліментних зобов'язань не має, відтак всі отримані кошти витрачає на власні потреби. Ураховуючи наведене, позивач просить суд присудити із відповідача на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі ? частки від його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму встановленого законодавством для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також позивач просила суд присудити до стягнення із відповідача на її користь 643,06 гривень понесених нею витрат на правову допомогу. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві просила суд позов задовольнити у повному обсязі, стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 643,06 грн., а розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був оповіщений за адресою зареєстрованого місця проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи за його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що позивач скористалась наданим їй ч.2 ст.158 ЦПК України правом заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутності, а неявку відповідача суд визнає неповажною, відтак не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування чудового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши усі зібрані у справі докази та давши їм оцінку в сукупності, повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов висновку про таке. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], батьками дитини [PERSON], [INFO] зазначено: батьком [PERSON], матір'ю [PERSON]. Батьки перебувають у зареєстрованому шлюбі згідно свідоцтва [NUMBER]. Обставина щодо проживання сторін окремо, а дитини біля матері сторонами не заперечувалась. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. При призначенні аліментів суд має врахувати обставини, що наведені в ст.182 СК України. Судом встановлено, що дитина проживає біля матері, батько офіційно працевлаштований, отож отримує регулярний дохід, відтак є фінансово - спроможним. Крім цього, відповідач є особою працездатного віку, будь - яких протипоказань до роботи за станом здоров'я не має, інших аліментних зобов'язань також не має. Будь - яких заперечень на спростування вказаних обставин на пропозицію суду надану в ухвалі від 22.04.2016 року не надав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи зібрані у справі докази та давши їм оцінку в контексті правових норм, що регулюють вирішення даного спору, суд дійшов до переконання, що із відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини слід стягнути аліменти у частці від його заробітку доходу в розмірі 1/4, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що узгоджується з правилами ч.3 ст.182 СК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований, отож підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову, а згідно з положеннями ст.180 СК України, до її повноліття. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується приписами ст. 88 ЦПК України, а тому з відповідача в прибуток держави стягує судові витрати у вигляді судового збору. У той же час в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд відмовляє, оскільки позивачем такі понесені нею витрати не підтверджені документально. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved