Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , мотивуючи його тим, що [PERSON] є сином [PERSON] та братом [PERSON] На даний час в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який одразу після реєстрації поїхав до Росії, де перебував до квітня 2015 року. Через прописку відповідача у їхній квартирі позивачі повинні сплачувати за нього комунальні послуги, внаслідок чого вона несуть ряд незручностей з цього приводу. За вказаних обставин просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася,надали заяву,в якій підтримала заявлені позовні вомоги, просили суд позов задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вомоги, просили суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення у пресі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Квартира [ADDRESS] є власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1998 року ( а.с.4). Відповідно до будинкової книжки в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі [PERSON], [INFO] -домовласник, [PERSON], [INFO], [PERSON]., [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON]., [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.5-10). Позивачі вказують, що відповідач в грудні 2012 року виїхав до Росії, житловим приміщенням не користується,комунальні послуги не сплачує. Вищезазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 15.04.2015 року [PERSON] дав згоду на зняття його з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] ( а.с.13). Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивачі, як власники квартири, позбавлені можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв"язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано члена сім»ї - відповідача [PERSON], який понад рік не проживає за вказаною адресою, його речей там немає. Через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, позивачі змушені нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Причини відсутності відповідача не є поважними, домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власниками та відповідачем не було. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved