Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовною заявою до Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на наступні обставини. 06 липня 2014 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в смт.Іванівка, вул. Адмірала Кузьміна, буд.№27 Іванівського району Одеської області, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0600 га, яка на підставі рішення 16-ої сесії Іванівської селищної ради народних депутатів ХХІ скликання від 15.03.1994 року передана [PERSON] безкоштовно в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач [PERSON] та позивачка [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON]. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивачі не можуть, оскільки вони не надали документів, щодо належності спадкодавцеві житлового будинку, нотаріус відмовляє у видачі свідоцтв про право на спадщину, про що надано постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій. Усунути недоліки не можливо після смерті [PERSON], оскільки відповідно до ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивачі у судове засідання не зявилися, надали суду заяви про слухання справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягали. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи у їх відсутність, позов визнав в повному обсязі. Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному зясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Так судом встановлено, що 06 липня 2014 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги, так як є сином померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивачка [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом, так як була дружиною померлого, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Позивачі у справі є єдиними спадкоємцями за законом після смерті [PERSON], так як третій спадкоємець першої черги за законом, донька померлого [PERSON] у встановлені законом строки спадщину не прийняла, на спадщину не претендує, з позовом до суду звертатись не буде, про що надала відповідну заяву нотаріусу. Зазначене підтверджується дослідженими судом копіями матеріалів спадкової справи. Таким чином частки позивачів у спадковому майні складають: по 1/2 частині спадкового майна. Позивачі у встановлений законом строк свої частини спадщини прийняли, але оформити належним чином не можуть. На частину майна у вигляді земельної ділянки позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивачі не можуть, оскільки відсутня державна реєстрації права власності на будинок, нотаріус відмовляє у видачі свідоцтв про право на спадщину, про що надано постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій. Усунути недоліки не можливо після смерті [PERSON], оскільки відповідно до ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований в смт.Іванівка, вул. Адмірала Кузьміна, буд.№ 27 Іванівського району Одеської області. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадщину позивачі прийняли відповідно до ст. 1269 ЦК України. Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового; або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч.2 цієї статті). Таким чином, власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням прав власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном. Згідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до статті 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України у разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. В разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності якого не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 21.02.2005 р. №19-32/319 Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна Відповідно до свідоцтва на забудову в сільських населених пунктах Української РСР [PERSON] на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Батьківщина» була надана земельна ділянка під забудову площею 0,06 га в смт.Іванівка . Згідно виписки протоколу засідання виконкому Іванівської селищної ради депутатів від 31 српня 1976 року за № 16 було розглянуто рішення загальних зборів членів колгоспу «Батьківщина» про передачу громадянину [PERSON] земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку площею 0,06 га в межах смт.Іванівка та надано довідку, з якої вбачається, що виконком Іванівської селищної ради не заперечує проти будівництва [PERSON] будинку при отриманні від колгоспу «Батьківщина» земельної ділянки під забудову та затверджений відповідними органми проект будівництва. Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної [PERSON] України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що останній не був власником даного житлового будинку. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що для задоволення позову є законні підстави та це не суперечить нормам законодавства та обставини, на які посилалися позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON], [PERSON] до Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Outcome: approved