Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він на підставі нотаріально засвідчених договорів купівлі-продажу від 11 січня 2018 року є власником квартир [ADDRESS] та [ADDRESS]. Обумовленні грошові кошти за договорами купівлі-продажу було передано покупцем продавцю за кожну квартиру окремо в повному обсязі, але відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку за договорами. Товариства з обмеженою відповідальністю «БРОНТОРГ» не визнає права власності позивача на спірні квартири, чинить перешкоди у користуванні та розпорядження майном, не передає ключі від квартир [ADDRESS] та [ADDRESS]. Позивач вважає, що його права порушенні та просить суд визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS], оскільки його право власності заперечується відповідачем. 16 квітня 2018 року вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено про проведення розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Ухвала суду від 16.04.2018 року направлена на адресу сторін. Сторони правом на надання письмових пояснень або заперечень не скористались. Згідно статті 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно договорів купівлі-продажу від 11 січня 2018 року, належно завірені копії яких містять матеріали справи, покупець [PERSON] придбав, а продавець Товариство з обмеженою відповідальністю «БРОНТОРГ» надав згоду на продаж нерухомого майна, а саме квартир [ADDRESS] та [ADDRESS], загальною площею 74,5 кв.м. та 54 кв.м. відповідно, встановивши ціну у розмірі 50000 грн. за кожну квартиру. Зазначені договори купівлі-продажу засвідченні приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. Таким чином, всі істотні умови договорів купівлі-продажу з боку позивача були виконані, а саме покупець сплатив грошові кошти за предмет договорів, обумовлені сторонами договору. Разом з тим, всупереч п.п.4.4 договорів купівлі-продажу, якими передбачено передачу ключів від спірних квартир, відповідач не виконав, чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні майном. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст.41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст.319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежної йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно із ст. 8 Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до абз. 4 ст. 13, абз.абз. 2, 4 ст. 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Крім того, в актах матеріального права встановлюються винятки з правил розподілу обов'язку у доказуванні. Факти, які презюмуються, мають бути включені до предмета доказування. Предметом доказувальної презумпції в справах про визнання права власності є встановлене припущення про те, що майно, яке є власністю особи, вважається його власністю, поки не доведено інше. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що з моменту виконання покупцем свого обов'язку по договорам купівлі-продажу у передачі грошових коштів, а продавцем їх прийняття, а також наявність попередньої домовленості по всім істотним умовам договорів між сторонами є безуперечною підставою для визнання за покупцем права власності на предмет договорів. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved