Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. На даний час в квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Однак, протягом останніх двох років [PERSON] в даному житловому будинку не проживає, останнє місце його проживання не відоме. Крім цього, відповідач не здійснює оплати комунальних послуг. Зазначені витрати несе, [PERSON] та члени його сім'ї. Перешкод у користуванні будинком позивач відповідачу не чинить. На підставі наведеного позов просить задовольнити. Позивач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, проте подав заяву про розгляд справи без його участі у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та позов просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом розміщення відповідного оголошення у засобі масової інформації. За письмової згоди позивача та у відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд вважає за доцільне проводити судовий розгляд при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши думку позивача виражену у письмовій заяві, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.03.2009 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.03.2009 року[PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. З наведеного випливає, що за позивачем належним чином зареєстровано право власності на зазначений об'єкт нерухомого майна. Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 914 від 22.04.2016 року, виданою Солонківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, а також відповідної Будинкової книги для прописки громадян, відповідач у цій справі зареєстрований [ADDRESS]. Згідно Актів обстеження умов проживання згідно правил паспортного режиму від 10.10.2015 року, від 20.01.2016 року та від 25.04.2016 року вбачається, що відповідач у вказаному житлі не проживає протягом часу більшого ніж пів року. Згідно ч. ч. 1-2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Водночас відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У зв'язку із наведеним підлягає дослідженню існування у відповідача права користування спірним житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Із обставин, встановлених вище судом випливає, що відповідач не є власником житлового приміщення, право користування яким є предметом спору. Звернення позивача до суду із цим позовом свідчить про відсутність згоди власника житлового приміщення (позивача) на користування відповідачем спірним житлом. Відповідачем не доведеного перед судом існування правових підстав для користування житловим будинком [ADDRESS]. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Із зазначеного слідує, що позивач вправі усунути порушення свого права власності, шляхом визнання відповідача, який не є членом його сім'ї, таким, що втратив право користування спірним житлом, відтак, позовні вимоги заявлені позивачем є підставні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved