Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області», третя особа - [PERSON] , про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: 1) визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення [PERSON] з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області»; 2) поновити на посаді медичної сестри у Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області»; 3) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона працювала на посаді сестри медичної загальної практики сімейної медицини СЛА ЗПСМ с. Грушівка в порядку переведення з КЗ «Апостолівський ЦПМСД» в зв`язку зі створенням КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області». Загальний стаж роботи складає 27 років, вона має вищу категорію сестри медичної, в лютому 2019 року пройшла підвищення кваліфікації, є головою профспілкового комітету. Наказом головного лікаря [PERSON] № 44/к-ОС від 31.05.2019 року вона звільнена з посади в зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки не було письмового погодження на її звільнення як голови профспілкового комітету, вона є інвалідом 3-ї групи, її не було попереджено в письмовій формі про скорочення за три місяці, крім того, роботодавцем не було враховане переважне право на залишення на роботі, чим порушено вимоги ст.42 КЗпП України. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки звільнення позивача проведено з дотриманням норм чинного трудового законодавства. В обґрунтування відзиву відповідач вказує, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах з 06.07.1982 року по 31.05.2019 року. У зв`язку з відсутністю фінансування та скороченням штатних одиниць головним лікарем підприємства [PERSON] було направлено подання від 20.03.2019 року голові профспілкового комітету щодо скорочення штатних одиниць та звільнення працівників згідно додатку № 1 до подання, до якого включена позивач. Зазначає, що 20.03.2019 року збори працівників профспілки підприємства не проводилися, протокол № 6 від 20.03.2019 року позивач написала самостійно від імені голови профспілкового комітету, якою на той час була, вказаний протокол відсутній на підприємстві. Зазначає, що 25.03.2019 року головним лікарем підприємства було видано наказ № 18-Од «Про скорочення штату працівників» та в цей же день головним лікарем було направлено до профспілкового комітету уточнене повідомлення про скорочення чисельності та штату працівників підприємства. Фактично засідання членів профспілкового комітету підприємства відбулося 27.03.2019 року за участю лікарів, головного бухгалтера, головної медичної сестри та секретаря. Комісія прийняла рішення скоротити працівників закладу, в тому числі - позивача [PERSON] . Вказує, що 29.03.2019 року працівникам, в тому числі - [PERSON] , було вручено під підпис повідомлення про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників. Зазначає, що станом на 31.05.2019 року у підприємстві були відсутні вакансії, тому позивача було звільнено на підставі наказу № 44/к-ОС від 31.05.2019 року. Також вказує, що на підприємстві не має свідоцтва про легалізацію профспілки та статуту, тобто профспілка на підприємстві існує поза межами правового поля. Крім того, позивач до своєї роботи відносилася поверхнево, не належним чином вела відповідні журнали. Вважає, що позивач звернулася до суду з даним позовом з пропуском встановленого строку, поважні причини пропуску визначеного діючим законодавством строку відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог згідно ч.4,5 ст.267 ЦК України. Інші заяви по суті до суду не надходили. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити в повному обсязі. Також пояснила, що вона дійсно була обрана головою профспілкового комітету закладу, проте профспілка не була зареєстрована у встановленому законом порядку. Представник позивача адвокат Лантух О.О. позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, просить вимоги задовольнити. Зазначив, що наказ про звільнення позивача є незаконним, оскільки позивач має переважне право на залишення на роботі як особа, що має найбільший стаж на посаді, проте відповідачем вказана обставина не була врахована. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача адвокат Кудлюк О.І. заперечував проти задоволення позовних вимог, надав пояснення згідно відзиву на позов. Представник відповідача [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити, вважав, що при звільненні позивача було дотримано вимоги трудового законодавства. У судове засідання 24.05.2021 року представники відповідача адвокат Кудлюк О.І., Павлич С.В. та третя особа [PERSON] не прибули, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, на підставі чого суд вважав за можливе закінчити розгляд справи у відсутність вказаних учасників справи. Суд, заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] , має середню спеціальну освіту за спеціальністю «медична сестра», згідно записів у трудовій книжці позивач з 04.08.2003 року по 31.05.2019 року працювала на посадах медичної сестри Ленінської дільничної лікарні, Ленінської сільської лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, що були підпорядковані Апостолівській центральній районній лікарні, КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області», який реорганізовано в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області». Згідно довідки від 21.05.2021 року, виданої відповідачем, на дату звільнення - 31.05.2021 року - медичний стаж позивача становив 28 років 3 місяці. Також судом встановлено, що позивачу 29.12.2015 року присвоєна вища категорія за спеціальністю «сестринська справа». Згідно наказу головного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» [PERSON] від 25.03.2019 року № 18-Од внесено зміни до штатного розпису, зокрема, до штатного розпису структурного підрозділу підприємства «Сільська лікарська амбулаторія загальної практики сімейної медицини с. Грушівка» та скорочено одну штатну одиницю сестри медичної загальної практики сімейної медицини, одну штатну одиницю молодшої мед.сестри та одну штатну одиницю двірника, одна штатна одиниця «сестра медична» скорочена у структурному підрозділі ФП с. Усть-Камянка, тобто прийнято рішення про скорочення двох штатних одиниць «сестра медична». Згідно повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників позивач 29.03.2019 року повідомлена про те, що з 31.05.2019 року планується звільнення працівників та у разі непогодження на пропозицію (за наявності) працювати на іншій посаді її буде звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно повідомлення від 31.05.2019 року у КНП «ЦПМСД Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» вільних вакансій не має. На підставі наказу № 44/к-ОС від 31.05.2019 року позивача звільнено з посади з 31.05.2019 року в зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до акту від 31.05.2019 року позивач відмовилася від підписання наказу про звільнення № 43/к-Ос. Факт ознайомлення з наказом про звільнення та відмову від його підписання позивач підтвердила в судовому засіданні. В зв`язку з відмовою позивача ознайомитися з наказом про звільнення, відповідачем засобами поштового зв`язку направлено позивачу копію наказу та трудову книжку, які позивач отримала 06.06.2019 року, що підтверджується описом вкладень та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Вказану обставину підтвердила позивач у судовому засіданні. Згідно штатного розпису відповідача станом на 01.03.2019 року, який діяв до 01.06.2019 року, в Грушівській СЛА ЗПСМ, яка є структурним підрозділом Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області», наявні 6 штатних одиниць «сестра медична», крім того, у структурних підрозділах ФП Усть-Камянка, ФП с. Червоний Тік, ФП с. Тік, ФП с. Гранітне - по одні штатній одиниці «сестра медична», Токівській СЛА ЗПСМ - чотири штатні одиниці «сестра медична». Наказом головного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» [PERSON] від 30.05.2019 року № 26-Од «Про зміни в штатному розписі» скорочено одну штатну одиницю завідувача господарством, одну штатну одиницю сестри медичної ЗП-СМ, дві штатні одиниці молодшої медичної сестри, дві штатні одиниці двірника. Факт скорочення вказаних штатних одиниць підтверджується звітністю відповідача від 29.03.2019 року «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частини перша, друга статті 235 КЗпП України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Крім того, згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 22.09.2020 року, справа № 161/7196/19, провадження № 61-4375св20). Судом встановлено, що в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» посаду сестри медичної займали шість працівників, разом із тим, питання щодо переважного права на залишення на роботі позивача [PERSON] відповідачем взагалі не розглядалося, що є порушенням статті 42 КЗпП України. При таких обставинах суд доходить висновку, що відповідачем не додержано норми законодавства, що регулюють порядок звільнення працівника, передбачені ст.ст.40,42 КЗпП України, відповідачем грубо порушені права позивача при притягненні її звільнені, тому позов в даній частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню, наказ № 44/к-ОС від 31 травня 2019 року про звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України підлягає скасуванню, оскільки винесений з порушенням діючого трудового законодавства, а позивач у відповідності до ст.235 КЗпП України підлягає поновленню на роботі на займаній до звільнення посаді. Посилання позивача на незаконність звільнення в зв`язку з відсутністю згоди профспілкового комітету є безпідставним, оскільки згідно листа Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 18.02.2020 року організації з найменуванням «Профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» та «Профспілкова організація Грушівської сільської ради» на обліку у вказаному управлінні не знаходяться. Посилання представника відповідача адвоката Кудлюк О.І. на те, що відповідачем розглядалося питання щодо наявності позивача переважного права залишення на роботі, що підтверджується протоколом № 1 засідання членів профспілкового комітету підприємства, суд вважає необґрунтованими та не бере їх до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що профспілкова організація КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» у встановленому законом порядку зареєстрована не була, крім того, вказаний протокол не містить відомостей про те, що відповідачем зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Твердження представника відповідача адвоката Кудлюка О.І. про пропуск позивачем строку звернення до суду даним позовом суд вважає безпідставним, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з даним позовом 01 липня 2019 року, наказ про звільнення із займаної посади та трудову книжку позивач отримала 06.06.2019 року, тобто позивач звернулася до суду в межах строку, передбаченого ст.233 КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня звільнення по 24 травня 2021 року, оскільки даний спір розглядається більше одного року не з вини позивача. Розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу розраховується у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ України від 08.02.95 року № 100 (зі змінами). Згідно табелів обліку робочого часу за березень та квітень 2019 року позивач відпрацювала 40 робочих днів, її середньоденна заробітна плата складає 244 гр. 72 коп. Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу з часу звільнення - 31.05.2019 року по день ухвалення судового рішення - 24.05.2021 року - складає 494 робочих дні, а середньоденна заробітна плата складає 244 гр. 72 коп., тому з відповідача підлягає стягненню заробітна плата за 494 дні вимушеного прогулу, розмір якої складає 120891 гр. 68 коп. (без відрахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). З відповідача також підлягає стягненню судовий збір на користь держави відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України за вимоги майнового та немайнового характеру в сумі 3024 гр. 92 коп. (908 грн.х2+1208,92 грн.) На підставі ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати на користь позивача в межах місячного платежу в розмірі 4894 гр. 40 коп. (зробивши відрахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів).

Outcome: approved