Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цивільним позовом (уточненим) до [PERSON] , Товарної біржі «Українська», Покровської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, яким просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Українська» 11 січня 2001 року. Позов мотивований тим, що 11 січня 2001 року між позивачем та [PERSON] укладений письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] , у складі жилого будинку А-1, сараю Б-1, вбиральні В-1, паркану №1, погрібу П-1, гаражу Г-1, які належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Покровською держаною нотаріальною конторою 11.02.1997 року за реєстраційним номером 169. Договір купівлі- продажу між позивачем, [PERSON] , та [PERSON] укладений на товарній біржі «Українська» 11 січня 2001 року і зареєстрований за №12911, згідно якого у [PERSON] придбаний житловий будинок та господарські споруди за 6103 гривні. Даний договір зареєстрований 02.02.2001 року в Синельниківському МБТІ за №251. Позивач також зазначає, що він та члени його сім`ї зареєстровані у даному будинку, використовують будинок для постійного проживання, позивач регулярно сплачує комунальні послуги. Зазначає, що на час укладення договору діяв закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. 07.05.2019 року позивач із своїм сином, [PERSON] , звернулися до Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію місця проживання сина за адресою належного позивачу будинку по [ADDRESS] , як правовстановлюючий документ позивач пред`явив договір купівлі-продажу від 11.01.2001 року, укладений на товарній біржі. Позивачу відмовлено у реєстрації місця проживання на підставі п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року. Посадова особа селищної ради повідомила, що наданий договір не є дійсним, таким чином, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності, яке не визнається іншою особою. Позивач посилається на ч. 2 ст. 220 ЦК України, згідно якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В судове засідання сторони і третя особа не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву, що позовні вимоги визнає, просить судове засідання проводити без його участі. Представник відповідача, Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, надав суду письмову заяву розглядати справу без участі відповідача, рішення ухвалити на розсуд суду. Представник товарної баржі "Українська" до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви, клопотання, пояснення, відзив та заперечення до суду не надходили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки всі умови у сукупності існують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі, про що постановив відповідну ухвалу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 11 січня 2001 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу б/н з [PERSON] , згідно якого продавець ( [PERSON] ) продав, а Покупець ( [PERSON] ) купив жилий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 1600 кв.м. На даній земельній ділянці знаходиться: жилий будинок А-1, сарай Б-1, вбиральні В-1, паркан №1, погріб П-1, гараж Г-1. Зазначений об`єкт нерухомості належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Покровською держнотконторою 11.02.1997 року за №169, об`єкт нерухомості проданий за 6103 гривні (а. с. 6). Судом встановлено, що даний договір купівлі-продажу будинку зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 11.01.2001 року, за реєстраційним номером 129111 (копія договору а. с. 6). Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, зареєстрований на товарній біржі та не підлягав нотаріальному посвідченню. Суд дійшов висновку, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передане нерухоме майно у власність. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору діючому законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на житловий будинок за [PERSON] . Синельниківським бюро технічної інвентаризації 02.02.2001 року в реєстровій книзі №251 на ім`я [PERSON] (а.с.6, зворот). Згідно копії технічного паспорту на жилий будинок по [ADDRESS] , виданого Синельниківським МБТІ, власником будинку станом на 02.02.2001 року є позивач (а. с. 9). Згідно довідки виконавчого комітету Покровської селищної ради від 21.05.2019 року, позивач, [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 0,16 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: по [ADDRESS] (а. с. 13). 07.05.2019 року син позивача, [PERSON] звернувся до Покровської селищної ради із заявою про реєстрацію місця проживання та просив зареєструвати його за адресою: [ADDRESS] (копія заяви, а. с. 7). Згідно п. 2 даної заяви власник будинку (позивач) надав свою згоду на реєстрацію місця проживання особи, про що свідчить особистий підпис позивача (а. с. 7, зворот). У реєстрації місця проживання відмовлено 07.05.2019 року на підставі п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року (а. с. 7, зворот). Відповідно до п. 11 Правил, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Як пояснив у позові позивач, і ці пояснення не заперечив відповідач, відмова відбулася у зв`язку з тим, що орган реєстрації не прийняв як правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу будинку зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 11.01.2001 року, за реєстраційним номером 129111. Суд також дослідив копію спадкової справи №307/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] , витребуваної за клопотанням позивача і встановив, що спадщину за законом після смерті матері, [PERSON] , прийняв її син, [PERSON] 15.04.2019 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом , яка складається з земельної ділянки площею 2, 5982 га та належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП №026444, виданого 25.04.2000 року Покровською селищною радою Покровського району Дніпропетровської області. Інших спадкоємців померла не має, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу спадкового майна не входив і померлій на день смерті не належав. Відповідно до пункту 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, у виниклих між сторонами правовідносинах необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР, який діяв та був чинний на момент укладення 08.05.2001 року біржового контракту ( договору купівлі продажу). Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. (стаття 128 ЦК УРСР). Стаття 224 ЦК УРСР передбачає, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На момент укладення біржового контракту (договору купівлі-продажу) 11.01.2001 року чинним був Закон України «Про товарну біржу». Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (стаття 15 Закону України «Про товарну біржу»). Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. При вчиненні договору купівлі-продажу нерухомого майна дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будівлі контори. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Доводів та доказів протилежного суду не надано. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 47 ЦК УРСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Виходячи з викладеного, згідно ст.47 ЦК УРСР та

Outcome: approved