Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить, з урахуванням збільшених позовних вимог, винести рішення, згідно якого встановити місце проживання малолітніх дітей з нею та розірвати шлюб з відповідачем, який було укладено 03.12.2005 року та зареєстровано відділом РАЦС по місту Чугуєву Чугуївського МРУЮ Харківської області, зроблено актовий запис за № 297, посилаючись на те, що у шлюбі з відповідачем вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], 16.02.2006 року, однак, в силу різних обставин, житєєвих інтересів та цілей спільне життя між ними не склалося, шлюбно-сімейні відносини з квітня 2017 року між ними припинені та вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, позивач вважає, що сімя остаточно розпалася та примирення між ними неможливе. У судовому засіданні позивач позов, з урахуванням збільшених позовних вимог, підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити та надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов, з урахуванням збільшених позовних вимог, визнав в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 03.12.2005 року відділом РАЦС по місту Чугуєву Чугуївського МРУЮ Харківської області між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ВЛ № 023829, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 297 (а.с.8). У даному шлюбі сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-ВЛ № 186983 та серії 1-ВЛ № 041361, виданих відділом РАЦС по місту Чугуєву Чугуївського МРУЮ Харківської області 01.03.2006 року відповідно (а.с.9,10). Спільне життя між позивачем та відповідачем в результаті відмінностей поглядів на життєві інтереси та цілі не склалося, вони не піклуються про створення нормальних сімейних відносин, кожен живе своїм життям та своїми інтересами, шлюбно-сімейні відносини з квітня 2017 року між ними припинені, спільного господарства не ведуть та мешкають окремо, у звязку з чим сімя розпалася остаточно та примирення між ними неможливе, оскільки подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд, вислухавши сторони, зясувавши причини розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, вважає подальше сумісне життя подружжя та збереження сімї неможливим, у звязку з чим шлюб підлягає розірванню. Щодо заявлених вимог позивача про визначення місця проживання малолітніх дітей суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України"\~\~роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що на даний час діти мешкають разом з матірю за адресою: м. Чугуїв, вул. Манєжна, буд.30, Харківської області, де для дітей створені належні умови для проживання та розвитку. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За нормами ч.ч.1,2 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Стаття 161 Сімейного кодексу України встановлює, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю. Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Враховуючи вищевикладене, суд, з урахуванням інтересів дітей, вважає за доцільне визначити місце їх мешкання разом з матірю. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved