Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] із позивачем за адресою: 61085, [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилається на наступне. Позивач є матір'ю [PERSON], [INFO] З відповідачем позивач в зареєстрованому шлюбі не перебувала, однією сім'єю вони не проживають. На даний момент у позивача виникла проблема у реєстрації місця проживання дитини, оскільки вона як мати не може повністю реалізувати свої права дитини без даної умови: без місця реєстрації не надають жодні медичні послуги, позивач не в змозі оформити ідентифікаційний код дитині, подати документи на оформлення дитячого закордонного паспорту, а також подати документи для отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Дитина проживає разом з позивачем в квартирі, яка належить на праві власності останній. За місцем проживання позивачем створені необхідні умови для життя та виховання дитини. Позивач займається вихованням дитини, а також несе додаткові витрати, що пов'язані з її всебічним розвитком та належним дозвіллям. Відповідач участі у виховані дитини не приймає взагалі, не проявляє до дитини цікавості, матеріальної допомоги не надає. З метою захисту прав та інтересів дитини позивач змушена звернутися до суду з даним позовом для того, щоб встановити постійне місце проживання дитини. Позивач в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, надала до суду заяву, в якій просить проводити судове засідання без своєї участі, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач до судового засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] року у позивача та відповідача народилась дитина - син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження. Судом встановлено, що позивач разом з сином [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу. Позивач працює на ХМБЗ «ФЕД» на посаді інженера-технолога, та її дохід за період з березня по серпень 2016 року складає 28116,56 грн. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно з висновком Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР від 22.11.2016 року №686, встановлено, що позивачем створено належні умови для повноцінного проживання та розвитку дитини - [PERSON] за місцем проживання позивача за адресою: [ADDRESS], тому за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON] Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2ст. 161 СК України). Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Враховуючи рівень матеріального забезпечення позивача, вік дитини, висновок Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР від 22.11.2016 року, суд в інтересах дитини, прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з позивачем за місцем її проживання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 141, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -

Outcome: approved