Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки і піклування Вижницької РДА про визнання осіб, такими що втратили право користування житлом. В позові вказував, що позивач є власником житлового будинку з господарськими спорудами,що [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.09.2001 року, яке видане в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори та зереєстрованого в реєстрі за №456, про що 26.09. 2001 року Вижницьким РБТІ здійснено запис в реєстрову книгу №11 стор. 22 за реєстровим №1604 Також, є власником і земельної ділянки за вказаною вище адресою, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.10.2016 року №70391927. Місце його проживання також зареєстроване за вказаною вище адресою. 06.12.2011 року у житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] було зареєстроване місце проживання онуки [PERSON] (Відповідач 1 по справі). Але Відповідач [PERSON] фактично не проживала у житловому будинку з моменту реєстрації місця проживання (окрім декільком ночей, які вона переночувала у будинку). Надалі, у відповідача народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , місце проживання яких автоматично було зареєстроване за місцем проживання їхньої матері в силу положень ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», пп.4 п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», не дивлячись на те, що станом на дату народження дітей відповідач [PERSON] не проживала у житловому будинку за адресою [ADDRESS] . Таким чином, фактично Відповідач 1 не проживає у житловому будинку з моменту реєстрації її місця проживання у житловому будинку (окрім декількох діб), а діти (Відповідач 2 і Відповідач 3 - правнуки) взагалі не проживали і ніколи не були у житловому будинку. Адже усі відповідачі проживають у с. Черешенька Вижницького району Чернівецької області (Відповідач 1 з часу свого народження - орієнтовно з 1992 року, діти - з моменту їх народження). Факт відсутності відповідачів за місцем реєстрації їх проживання підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 02.09.2020 року №1373, який затверджений Берегометським селищним головою. Так, згідно акту слідує, що [PERSON] . [INFO] за адресою, [ADDRESS] не проживала і не проживає разом із своїми дітьми. Просить, визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком під номером [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов просив задовольнити позов в повному обсязі. У судове засідання відповідачі не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Відзив на позов не надали. Клопотань з приводу участі у розгляді справи суду не надходило. Третя особа: Орган опіки і піклування Вижницької РДА, в судовому засіданні вказувала, що дітей не можна позбавляти права користування житловим будинком під номером [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд заслухавши доводи представника позивача, третьої особи Орган опіки і піклування Вижницької РДА, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступне. Слід зауважити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, з господарськими спорудами,що [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.09.2001 року, яке видане в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори та зереєстрованого в реєстрі за №456, про що 26.09. 2001 року Вижницьким РБТІ здійснено запис в реєстрову книгу №11 стор. 22 за реєстровим №1604 Також є власником і земельної ділянки за вказаною вище адресою, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.10.2016 року №70391927. Відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Згідно довітки МСЕК позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи. В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання від 02.09.2020 року вказано, що [PERSON] . [INFO] за адресою [ADDRESS] не проживала і не проживає разом із своїми дітьми, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Згідно пп.1-4 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правил ст. ст. 163, 72 ЖК України наймач або члени його сімї можуть бути визнані судом такими , що втратили право користування жилим приміщенням , зокрема за умови , що вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності та право приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Своїм не проживанням у будинку відповідачі обмежують права позивача, як власника будинку, розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Беручи до уваги той факт, що діти , не досягли повноліття, за місцем реєстрації ніколи не проживали, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, а відповідачі проживають за іншою адресою, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим по адресою [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітніми дітьми, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи його матір [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. Крім того, позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved