Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним розпорядження виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради від 22 лютого 2006 року № 242 про приватизацію квартири № 7 в житловому будинку № 5 по вул. Магістратській у м. Чернігові Рябініним [PERSON]. Також позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане [PERSON] виконкомом Деснянської районної у м. Чернігові ради 23.02.2006 на підставі розпорядження (наказу) виконавчого комітету №242 від 22.02.2006. Крім того, позивач просить визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] на 5/6 часток квартири та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на 1/6 частку спірної квартири. Позов обґрунтований тим, що станом на 23 лютого 2006 року позивач постійно та безперервно проживала у квартирі № 7 у житловому будинку № 5 по вул. Магістратській в м. Чернігові разом із своїм батьком, починаючи з 2001 року. Батько позивача [PERSON], користуючись відсутністю у позивача знань законодавства України, свідомо ввів її в оману щодо відсутності у неї права на приватизацію вказаної квартири, отримавши замість позивача довідку з відділення Ощадного банку України стосовно того, що позивачем нібито у повному обсязі було використано право на приватизацію державного житлового фонду при приватизації квартири № 2 у житловому будинку № 50 по вул. Гагаріна у м. Чернігові. Також позивач зазначає, що нині покійний [PERSON] шляхом психологічного примусу у 2006 році схилив її до написання завідомо нікчемної заяви про відмову від претензій щодо приватизації батьком одноособово квартири № 7 у житловому будинку № 5 по вул. Магістратській у м. Чернігові у зв'язку із реалізацією позивачем права на приватизацію державного житлового фонду у 1994 році. Позивач вказує, що про приватизацію квартири батьком вона дізналася лише після його смерті, перебираючи документи в квартирі, а тому просить поновити строк позовної давності, так як у 2006 році вона поїхала працювати до м. Києва та не мала жодної об'єктивної можливості якимось чином дізнатися про юридичні характеристики житла, щодо якого формально продовжувала зберігати право користування. Позивач також зазначає, що у 1994 році, будучи малолітньою особою, вона дійсно взяла участь у приватизації квартири № 2 в житловому будинку № 50 по вул. Гагаріна у м. Чернігові разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (наймачем). Загальна площа даної квартири склала 49,1 м2; відновна вартість - 24 550,00 карбованців. У відповідності до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Відповідно, у випадку приватизації квартири одним наймачем та чотирма членам його сім'ї, як це було у 1994 році при приватизації квартири № 2 у житловому будинку №50 по вул. Гагаріна у м. Чернігові, максимальна загальна площа даної квартири, на яку мали право учасники даної приватизації (сім'я наймача), могла складати 115 м2. За таких обставин, кожному із учасників приватизації квартири № 2 у житловому будинку № 50 по вул. Гагаріна у м. Чернігові мали бути видані житлові чеки, сукупна та окрема щодо кожної особи суми яких мали бути визначені, виходячи з розміру недостатньої площі (115 м2 49,1 м2) та відновної вартості одного квадратного метра. З огляду на викладене, позивач зазначає, що вона, як член сім'ї [PERSON], постійно проживаючи на передбачених законом підставах на час приватизації квартири № 7 у житловому будинку № 5 по Магістратській у м. Чернігові за місцезнаходженням даного житла, мала передбачене законом право на приватизацію даної квартири в межах встановленої санітарної норми та залишку номінальної вартості належного їй житлового чека, який (залишок) утворився внаслідок невикористання повної номінальної вартості вказаного чека під час її участі у приватизації квартири № 2 у житловому будинку № 50 по вул. Гагаріна у м. Чернігові. Проте, позивач вказує, що її було неправомірно позбавлено можливості реалізувати дане право в результаті протизаконних дій [PERSON] та ігнорування цілого ряду норм чинного законодавства України органом приватизації - виконавчим комітетом Деснянської районної у м. Чернігої ради при прийнятті оскаржуваного розпорядження та видачі на його підставі свідоцтва про право власності на житло. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, посилаючись на те, що ні їй, ні її доньці [PERSON] не було достеменно відомо про приватизацію квартири одноособово [PERSON], з яким відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі та про факт складення [PERSON] заповіту на користь його сина [PERSON] Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів того, що вона протягом 11 років з моменту приватизації квартири за адресою: [ADDRESS], свідомо змінила своє бажання щодо приватизації. Не містять таких доказів ані приватизаційна, ані інвентаризаційна справи. До того ж, позивач є власником 1/5 частини квартири за адресою: [ADDRESS], з 1994 року, а в 2006 році позивач особисто написала заяву до Деснянської районної у м. Чернігові ради про надання згоди на приватизацію її батьком [PERSON] (помер 06 квітня 2016 року) квартири за адресою: [ADDRESS], отже позивач не могла не знати у 2006 році про приватизацію цієї квартири, у звязку з чим просить застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Також відповідач [PERSON] просить врахувати практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, у пункті 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України» зазначено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми (CM. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, Reports 1996 IV). Представник відповідача - Деснянської районної у м. Чернігові ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що 07 лютого 2006 року [PERSON] написала заяву на ім'я голови виконкому Деснянської районної ради про те, що вона не буде мати претензії до приватизації квартири батьком без її участі, так як своє право на приватизацію вона використала за адресою: вул. Гагаріна, 50/2 у 1994 році, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, а тому [PERSON] у 2006 році добровільно не використала своє право на доприватизацію житлової площі. За таких обставин, передача у 2006 році квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 06 квітня 2016 року в м. Чернігові помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 30 на звороті) 24 лютого 2015 року [PERSON]М склав заповіт, згідно якого на випадок смерті призначив спадкоємцем належної йому квартири [ADDRESS] свого сина [PERSON] (а.с.38). 13.04.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] заведена спадкова справа (а.с.29-46). 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], [INFO], який помер 06.04.2016, на ім'я [PERSON], а саме на 5/6 часток. Спадщина, на яку у вказаній частці було видано свідоцтво складається з 5/6 часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 24 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], [INFO], який помер 06.04.2016 року, на ім'я [PERSON], саме на 1/6 частки. Спадщина, на яку у вказаній частці було видано свідоцтво складається з 1/6 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належала спадкодавцю [PERSON] в цілому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 2006 року, виданого виконавчим комітетом Деснянської районної ради. Загальна площа квартири становить 52,2 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 9 грн. 40 коп. Дане свідоцтво було видане згідно з розпорядженням від 22.02.2006 № 242 (а.с.144). Відповідно до розпорядження органу приватизації № 242 від 22.02.2006 від [PERSON] надійшла заява про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], до вказаної заяви були подані довідка про склад сім'ї та займані приміщення (Ф-4), документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла, довідка про прописку та житлові чеки (а.с.112). Згідно довідки про склад сім'ї наймача № 15 від 30.01.2006, виданої КП «ЖЕК-2» вбачається, що у квартирі за адресою: Магістратська[ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.114). 07 лютого 2006 року [PERSON] написала заяву на ім'я голови виконкому Деснянської районної ради про те, що вона не буде мати претензій до приватизації квартири батьком без її участі, так як своє право на приватизацію вона використала за адресою: вул. Гагаріна, 50/2 у 1994 році, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.111). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 2 від 01.03.1994, виданого середньою школою-інтернатом імені [PERSON], квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в цілому належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частинах. Загальна площа квартири становить 49,1 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 24 550 крб. (а.с.6). Вказане свідоцтво видане на підставі розпорядження органу приватизації середньої школи інтернату ім. Ю.М. Коцюбинського №2 від 24.02.1994 (а.с.94) Також до органу приватизації було надано довідку відділення Державного ощадного банку України №355 від 27.01.2006, видану [PERSON], [INFO], яка раніше мешкала за адресою: [ADDRESS], що житлові чеки на суму 4 грн. 20 коп. в приватизації державного майна було використано (а.с.113) Разом з тим, позивачем надано до матеріалів справи довідку філії Чернігівського обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" №238 від 29.11.2017, згідно якої [PERSON], яка мешкала за адресою: [ADDRESS], вул. Магістратська (Куйбишева), буд.5 кв.7 житловий чек на суму 4 грн. 20 коп. в приватизації державного майна не використала [ADDRESS]. У списках на приватизацію житла [ADDRESS] відсутня. Участі у приватизації житла по м.Чернігову не приймала (а.с.109). Проте, така інформація не відповідає дійсності, адже свідоцтвом про право власності на житло №2 від 01.03.1994 підтверджено, що відбулася приватизація квартири [ADDRESS] і участь у цій приватизації приймала [PERSON] (а.с.6, 94) Відсутність даних про участь позивача у приватизації квартири [ADDRESS] може бути пояснена тим, що приватизаційна справа на вказану квартиру на зберігання до Державного архіву Чернігівської області не надходила і про її місцезнаходження архів відомостей не має (а.с.176). Згідно інформації Комунального закладу «Чернігівська загальноосвітня школа інтернат І-ІІІ ступенів», в архіві навчального закладу не збереглося жодних документів стосовно приватизації житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.175). Але вказані обставини не можуть свідчити про те, що позивач не приймала участі у приватизації житла, адже вона має на праві власності частку у квартирі [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим за результатами приватизації державного житла, і саме на підставі цього правовстановлюючого документа відбувся перехід права власності від спадкодавців [PERSON] (померла 10 травня 2001 року) та [PERSON] (помер 17 травня 2006 року) до спадкоємця [PERSON] (а.с.152-155) Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. У Рішенні Конституційного Суду № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року у справі щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статті 1, частина перша статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої статті 3 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» (частина перша пункту; якщо загальна площа квартири менша площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається, виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (пункт 2); якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима (пункт 3). Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім'ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Таким чином, для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сім'ї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири (будинку) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Так само житловий чек є використаним у повному обсязі один раз, якщо його залишок після безоплатної приватизації житла, площа якого менша санітарної норми, використано для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4, пункт 2 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») або весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким чином, тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Наведеними нормами підтверджено право громадян на використання житлових чеків, отриманих в порядку компенсації за недостатню площу при приватизації займаної ними державної квартири, при наступній приватизації державного житлового фонду. Відповідно до роз'яснення Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 4/2-696 від 04.10.2002, кожний громадянин відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою. Безоплатна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв.м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м на сім'ю. Тобто, в межах норми, визначеної згаданим Законом, громадяни мають право скористатися правом приватизувати житло в повному обсязі один раз. Таке право може бути використано повністю і по частинах Спільним наказом Фонду державного майна і Держжитлокомунгоспу України від 28.03.1996 № 351/26 «Про затвердження Положення про порядок використання житлових чеків для приватизації житла на частки майна державних підприємств» було передбачено отримання невикористаних житлових чеків у готівковій формі. Житлові чеки громадян, що мають на праві власності, а також житлові чеки, отримані громадянами в порядку компенсації за недостаню площу при приватизації займаної ними державної квартири (відповідно до ст. 4 зазначеного Закону) використовувалися для придбання частки майна державних підприємств до 30 червня 1999 року. Починаючи з другого півріччя 1999 року, сертифікована приватизація закінчилася. Зазначена у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» сума вартості житлових чеків у розмірі 606 млрд. крб. була визначена із розрахунку 12 тис. крб. на кожного громадянина. Видача громадянам невикористаних житлових чеків у готівковій формі зазначеним Положенням не передбачена. Згідно довідки № 365 від 27.01.2006 філії ЧОУ Державного ощадного банку, [PERSON], [INFO], житлові чеки на суму 4 грн. 20 коп. в приватизації державного майна використано. Суд приходить до висновку, що [PERSON] у 2006 році добровільно не використала своє право на приватизацію житлової площі у квартирі [ADDRESS], подавши заяву до органу приватизації про свою згоду на приватизацію квартири батьком без її участі, а тому передача у 2006 році спірної квартири у власність [PERSON] проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Доводи позивача з приводу того, що нині покійний [PERSON] ввів позивача в оману чи застосовував насильство (психологічний примус), що призвело до написання нею заяви до органу приватизації про згоду на приватизацію квартири батьком без її участі, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними та допустими доказами. За таких обставин, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що з підстав, заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачу [PERSON] правову допомогу по складанню процесуальних документів та витребуванню доказів надавала адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 05.12.2017 та ордеру на надання правової допомоги серії ЧН №029866 (а.с.56-60). Згідно розрахунку суми гонорару та прибуткового касового ордеру №15 від 09.01.2018 [PERSON] сплатив адвокату 4200 грн. за правничу допомогу (а.с.80-81). Згідно додаткового розрахунку суми гонорару за правову допомогу та прибуткового касового ордеру №18 від 20.02.2018 [PERSON] додатково сплатив адвокату [PERSON] 800 грн. за правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи категорію складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, адже вона не приймала участі у судових засіданнях, але написала відзив на позовну заяву, заяву про застосування строку позовної давності, складала адвокатські запити про витребування доказів, а тому з урахуванням положень ч.4, 5 ст. 137 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] понесені ним та документально підтверджені витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved