Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, свої вимоги мотивує тим, що згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2006 року позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 13833 грн та моральну шкоду в розмірі 50000 грн, рішення набрало законної сили. 26 січня 2015 року державним виконавцем ВДВС Васильківського МРУЮ складено акт опису й арешту майна, згідно якого описано та накладено арешт на 1/5 частину квартири [ADDRESS]. Проте згідно з договором дарування частини квартири від 12 грудня 2003 року [PERSON] подарив а [PERSON] прийняла у дар 1/5 частину квартири [ADDRESS] а тому просить позов задовольнити та виключити з акту опису й арешту майна від 26 січня 2015 року 1/5 частину квартири [ADDRESS] та звільнити її з-під арешту. В судове засідання позивач не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судове засідання не з'явився, подавши через канцелярію суду заяву про слухання справи за його відсутності, позов визнав, проти задоволення не заперечував. Представник третьої особи -ВДВС Васильківського МРУЮ в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіславши заяву про те, що з'явитися в судове засідання не має можливості, оскільки хворіє, проти звільнення 1/5 частини спірної квартири заперечує, оскільки вважає що договір дарування частини спірної квартири був штучним, щоб уникнути виплати боргу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено що 12 грудня 2003 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування частини квартири відповідно до умов якого останній подарував а позивач прийняв у дар належну дарувателю 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а.с.11). З матеріалів справи також вбачається, що 20 грудня 2012 року відділом ДВС Васильківського МРУЮ відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-3165 виданого Деснянським районним судом м. Києва 26.06.2006 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 63833 грн. (а.с.32) 26 січня 2015 року державним виконавцем відділу Васильківського МРУЮ було складено акт опису та арешту майна [PERSON], а саме -1/5 частини квартири [ADDRESS] (а.с.45) Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відділом ДВС Васильківського МРУЮ 04.03.2014 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника -[PERSON] в межах суми боргу, що складає 63833 грн.00 коп.(а.с.33). Статтею 128 ЦК України (1963 р.) визначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно п.9 договору дарування частини квартири від 12 грудня 2003 року право власності на зазначену частину квартири у Обдарованої виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.321 ЦК України, ст..41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що на момент накладення арешту на майно відповідача спірна частина квартири подарована за договором дарування від 12 грудня 2003 року позивачу, а тому не перебувала у власності відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника. І тільки у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно. Відповідно до ч.2ст.5.1.4 «Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5, стягнення може бути звернено на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності. У відповідності до ст. 60 ЦПК україни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Таким чином, державний виконавець неправомірно наклав арешт на спірне майно, оскільки на момент складення акту опису та арешту спірного майна, воно не перебувало у власності відповідача.

Outcome: approved