Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з нею. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на даний час малолітня дитина проживає разом з матір`ю та в подальшому також буде проживати разом з матір`ю. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач до суду не з`явився, хоча про дату та місце проведення слухання повідомлявся належним чином, надав заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить розглянути справу за його відсутності. Повноважний представник третьої особи Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради області до суду не з`явився, надав заяву, згідно якої просить розглянути справу за їхньою відсутності. Орган, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району в судове засідання не з`явилися, надали висновок про доцільність проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У свою чергу, приписами ст..206 ЦПК України унормовано, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Як встановлено в судовому засіданні, 28 серпня 2015 року сторони зареєстрували шлюб про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №1021 (а.с.5). \~ \~ \~ \~ Від даного шлюбу в них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.6). З грудня 2017 року шлюбні стосунки у сторін припинені та вони проживають окремо, дитина залишилася проживати разом з матір`ю. 27 квітня 2018р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] в розмірі ј частини з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.03.2018р. і до досягнення дитиною повноліття (а.с.16). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2018р. з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на її утримання аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) (а.с.17). Як вбачається з довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» №32/01-17 від 02.10.2018р. дитина [PERSON] , [INFO] мешкає за адресою [ADDRESS] та перебуває під наглядом Центру з 09.01.2018р. Дівчинка щеплена за календарем (а.с.14). Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] (а.с. 149). Відповідач, згідно наданої до суду заяви, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.2\~ст.160 СК України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зважаючи на те, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, враховуючи висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, позов [PERSON] підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно з п.6 ч.1ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.\~42\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved