Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом про визнання права власності на частки в розмірі 14/100, 61/100 та 25/100 у праві спільної часткової власності від домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивуються тим, що позивачі є власниками часток в розмірі 14/100, 61/100 та 25/100, що разом складають одне домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договорами дарування від 02.04.2013, зареєстрованими в реєстрі за №№580, 577 та 575, відповідно. За фактичних обставин право власність позивачів полягає в користуванні двома окремо розташованими будинками під літ. «В», «И», гаражем під літ. «К» і кухнею під літ. «З». Позивачами досягнуто домовленостей, щодо встановлення в натурі складових часток в праві спільної часткової власності, однак це унеможливлюється оформленням за допомогою нотаріальних дій через зміни у технічному паспорті на домоволодіння та відмовою відповідача, котра мотивується останнім тим, що поділ домоволодіння повинен здійснюватись із врахуванням його прав на земельну ділянку на якій розташовані об'єкти нерухомості. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, яку просить задовольнити. Представник відповідача позов не визнала надавши пояснення про наявність права користування земельною ділянкою на якій розташовано домоволодіння, а оскільки під забудовою знаходиться лише 429 кв.м. земельної ділянки, решта її частини в розмірі 1026 кв.м. є вільною від забудови, а тому, підлягає окремому виділу на [PERSON], як складової домоволодіння. Вказала, що дійсно виділ часток в натурі із майна спільного користування, в даному випадку, повинен здійснюватися у судовому порядку. Заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Положення Основного закону України перконують в тому, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий розгляд його справи безстороннім судом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді (стаття 8 Закону № 2453-VI). Поряд з цим, як слідує із матеріалів справи [PERSON], згідно із договором дарування від 02.04.2013, набуто у власність 14/100 часток у праві власності на домоволодіння, що розташоване: [ADDRESS]. [PERSON] згідно договору дарування від тієї ж дати - 02.04.2013, набуто право власності на 61/100 часток у праві власності на домоволодіння, що розташоване: [ADDRESS]. [PERSON] згідно договору дарування від 02.04.2013 набуто право власності на 25/100 часток у праві власності на домоволодіння, що розташоване: [ADDRESS]. Відтак, кожен із позивачів, як обдаровані, набули прав у спільній частковій власності, частки яких разом складають ціле домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0, 1455 га по [ADDRESS] (надалі спірне домоволодіння). В свою чергу, як склалося за фактичних обставин, право окремо кожного позивача на часткову власність домоволодіння полягає в користуванні визначеною частиною від домоволодіння, а саме приміщеннями позначеними в технічній документації Херсонського обласного БТІ під літ. «В», «И», «К» та «З». Наведені обставини підтвердженні в судовому засіданні як представником позивачів так і визнанні представником відповідача, а відтак не підлягають додатковому доведенню. Водночас, за нормами статті 367 ЦК, кожний з учасників права спільної часткової власності має певні правомочності у відношенні належної йому частки. У зв'язку з цим кожен співвласник може вимагати виділу своєї частки зі спільного майна. У тому випадку, коли таку вимогу висунуть усі співвласники або якщо учасників спільної часткової власності буде тільки двоє, настає поділ майна, що знаходиться в спільній частковій власності. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками і правовідносини спільної власності припиняються. Поділ майна, що знаходиться в спільній власності, допускається тільки в тому випадку, коли це можливо без нерозмірного збитку для призначення цього майна. Відповідно до цього, у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 14.10.1991 «Про практику застосування законодавства, що регулює права власності громадян на житловий будинок», з доповненнями і змінами від 25.12.1995 від 25.05.1998 зазначено, що поділ права спільної власності на житловий будинок можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділена окрема частина будинку із самостійним виходом. При неможливості виділу частини будинку в натурі, суд вправі при пред'явленні про це позову установити порядок користування окремими приміщеннями. Суд критично ставиться до правової позиції відповідача, через те, що його дії, ані вимогам статті 120 Земельного кодексу України, за яким право на земельну ділянку переходить до набувача нерухомості в обсязі, що існувало у попереднього його власника, ані статті 367 ЦК, яка виключає можливість сприймання земельної ділянки як окремого самостійного майна у спільній власності через відсутність рішення про її відокремлення від домоволодіння, не відповідають. Через зазначене суд не приймає заперечення відповідача як достатню підставу для відмови у позові через необґрунтованість таких заперечень чинному законодавству. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з положень статті 355 Цивільного кодексу України у відповідності до якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. За статтями 356, 357, 358 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно, наведена норма Цивільного кодексу України обґрунтовує вимоги позивачів і спростовує заперечення відповідача, і за таких обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved