Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про видачу вкладу та повернення коштів. Позовні вимоги обґрунтовув тим, що між ним та відповідачем укладено депозитний договір № SAMDNWFD 0070057110700 від 13.01.2014 року на суму 9226, 83 доларів США на строк 12 місяців до 13.01.2015 року з виплатою 10% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць. Договір банківського вкладу був оформлений у м. Євпаторія АР Крим. У квітні 2014 року він виїхав з тимчасово окупованої території в с.м.т Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області та зареєструвався у відділі департаменту соціальної політики, де взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України. 17.03.2014 року відповідач заблокував всі його рахунки, що були відкриті в АР Крим, та припинив виплату відсотків за депозитом. Після цього 20.01.2015 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу та відсотків за депозитом у зв»язку із закінченням терміну дії договору 13.01.2015 року. У відповідь ним була отримана письмова відмова, згідно з якою відповідач пояснює причину неповернення вкладу неможливістю здійснювати НБУ банківське регулювання і нагляд, валютний контроль та державний фінансовий моніторинг за діяльністю банків та їх підрозділів, розташованих на території АР Крим та м.Севастополь, та відповідно до постанови правління НБУ № 260 від 06.05.2014 року, хоча банк припинив свою діяльність ще 17.03.2014 року. Крім повернення суми вкладу та відсотків по договору, відповідач повинен сплатити йому пеню, яка відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України банк має сплатити йому суму боргу за даним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Зобовязання відповідача по сплаті пені, інфляційних та 3% річних виникло перед позивачем 21.03.2014 року по відсотках за депозитом та 21.11.2014 року по сумі вкладу. Крім того, просив стягнути з відповідача 600 грн. витрат на проведення розрахунку заборгованості. Представник позивача у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що відповідно до положень ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія АР Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Правлінням НБУ було прийнято постанову від 06.05.2014 р. № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». Згідно п.5 вказаної постанови НБУ відокремлений підрозділ банку на території АРК припинив свою діяльність після окупації АРК. У звязку з фактичною конфіскацією частини майнового комплексу банку окупаційною владою відповідач не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, були арештовані також права за зобовязаннями банку, у тому числі і права вимоги і борги за всіма зобовязаннями, тому банк також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. Згідно ч.6 ст.5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. На окупованій території АРК відповідно до Федерального Закону від 02.04.2014 р. «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади у банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя» автономною некомерційною організацією «Фонд защиты вкладчиков» (АНО «ФЗВ») придбані права (вимоги) по вкладах і здійснення компенсаційних виплат. Таким чином, АНО «ФЗВ» взяв на себе зобовязання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі і вкладникам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», поза волею відповідача. АНО «ФЗВ» було передано у довірче управління майновий комплекс філії, тобто АНО «ФЗВ» користується, володіє і розпоряджається всім майном відповідача, що знаходиться на окупованій території: нерухомістю, банкоматами, терміналами, грошовими коштами, правами за всіма зобовязаннями, а не лише депозитами. Оскільки позивач не довів відсутності вимоги до державних і недержавних установ РФ за аналогічними підставами та того, що він не отримував депозитного вкладу на території Криму, банк вважає, що зобовязання за договором депозитного вкладу, укладеного з позивачем працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», виконує АНО «ФЗВ» за рахунок майна банку, яке знаходиться на окупованій території. Вважає, що банк є неналежним відповідачем та позивачем не надано суду доказів внесення стягуваної суми на депозитний рахунок. Просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі голови правління [PERSON] у м. Євпаторія АР Крим укладено договір банківського вкладу SAMDNWFD 0070057110700 (Вклад "Стандарт") від 13.01.2014 року на суму 9226, 83 доларів США на строк 12 місяців до 13.01.2015 року з виплатою 10% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць. Факт укладення між сторонами вказаного договору банківського вкладу підтверджується наявним у сторони позивача оригіналом договору та оригіналом платіжного документу про перерахунок позивачем грошових коштів банку, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.9-10). 17.03.2014 р. відповідач заблокував всі рахунки позивача на території АР Крим та припинив виплату відсотків за даним депозитним договором. У квітні 2014 р. позивач виїхав з тимчасово окупованої території проживати в с.м.т. Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області, де взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України. 20.01.2015 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу та відсотків за депозитом у зв»язку із закінченням терміну дії договору 13.01.2015 року , у чому йому було відмовлено (а.с.7). У відповідності з вимогами ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій; філії не є юридичними особами; вони наділяється майном юридичної особи, яка їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Кримський філіал «ПриватБанку», який прийняв грошові кошти від позивача, діяв не у власних інтересах, а в інтересах юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», яка згідно зі ст.96 ЦК України самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім належним їй майном. Суд вважає безпідставним твердження відповідача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, тому позивачу слід звертатися до автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» РФ за отриманням компенсаційних виплат у порядку Федерального Закону від 02.04.2014 р. «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади у банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Стороною відповідача не доведено, що внаслідок окупації Російською Федерацією території АР Крим банк не може виплатити позивачу кошти за договором банківського вкладу. Ті обставини, що сторони уклали його на території АРК, а також те, що відповідач не має доступу до майна, яке знаходиться на окупованій території, самі по собі не свідчать про неможливість виконання відповідачем зобовязань перед позивачем за цим договором. Крім того, ч.1 ст.625 ЦК України встановлено правило, відповідно до якого боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Посилання відповідача на ч.1 ст.3, ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» як на одну з підстав відмови у позові є юридично неспроможним, оскільки ці норми, як і весь Закон, не поширюються на спірні правовідносини, що виникли з укладених між сторонами договорів банківського вкладу. У відповідності до вимог ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), яка прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до вимог ч.2 ст.1060 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. З огляду на викладене суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення суми вкладу за депозитним вкладом № SAMDNWFD 0070057110700 9226, 83 долари США. Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Заборгованість відповідача по відсотках за користування депозитом за період з 13.03.2014 року по 13.01.2015 року (що становить 306 днів) складає 773, 54 долари США (сума вкладу 9226, 83 долари США х 10% річних : 365 днів = 2,5278 долари США за 1 календарний день х 306 днів). У відповідності з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «…якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невідємні для банківських операцій і повязаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач також порушує ст.41 Конституції України, де закріплений загальний принцип захисту права власності. У порушення вказаних норм позивач позбавлений права користування та розпорядження належними йому грошовими коштами, які банк отримав від нього на умовах строковості та платності і до цього часу не повернув. З огляду на положення ч.2 ст.625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 25.12.2013 р. у справі № 6-140цс13, від 28.01.2015 р. у справі № 6-247цс14, які згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних по даному депозитному договору. Проте, оскільки предметом договору є грошові кошти в іноземній валюті (долари США), інфляційні втрати не стягуються, оскільки за змістом ст.ст. 524, 625 ч.2 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу можливе лише за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті. Згідно розрахунку 3% річних несплаченої заборгованості по даному депозитному договору, проведеної аудиторсько-консалтинговою фірмою «Гал-Аудит» від 28.03.2016 року, 3 % на суму несплачених відсотків становить 40,03 доларів США, 3 % річних на не виплачені депозитні кошти становить 323, 93 долари США, а всього 363, 96 доларів США. Заявлена позивачем вимога про стягнення пені не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Суд вважає, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», на ст.3 якого як на підставу стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ посилається сторона позивача, не може бути застосований до даних правовідносин, які виникли між фізичною особою та банком, оскільки цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, субєктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності. Крім того, з відповідача в користь позивача слід стягнути 600 грн. витрат на проведення розрахунку заборгованості. Також, з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід державного бюджету, згідно офіційного курсу НБУ гривні щодо іноземних валют станом на 22.04.2016 року, у розмірі 2629 грн. 43 коп. судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 526, 625, 1058, 1060, 1061 ЦК України,

Outcome: approved