Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом в якому просить надати дозвіл [PERSON], [INFO], у період із 01.06.2015 по 31.08.2015 року на виїзд за межі державного кордону України, а саме до Польщі, без супроводу та згоди батька - [PERSON], [INFO], в супроводі матері або іншої довіреної особи. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що від шлюбу із відповідачем у них народилася донька, яка після розірвання шлюбу проживає разом з нею. Пояснила, що має родичів, які постійно проживають в Польщі, а відтак має можливість проведення оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном. І з даного приводу зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл тимчасово вивезти дитину за межі України, в тому числі й письмово, однак відповідач такі прохання ігнорує, вимагаючи при цьому від позивача письмової відмови від отримання аліментів на дитину, які повинен сплачувати за рішенням суду. Сторони в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв, клопотань або заперечень на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у заочному розгляді за відсутності сторін, відповідно ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони у справі перебували у шлюбі до 2004 року у якому [INFO] народилася донька [PERSON] (а.с. 8). Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір'ю [PERSON] Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 152 СК України дитина має право на належне батьківське виховання, та відповідно ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані виховувати дитину та піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, однак відомостей щодо задоволення даного прохання матеріали справи не містять (а.с.15). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене, виходячи з інтересів дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі зі стягненням, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved