Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на майновий комплекс для громадського обслуговування, який складається з нежитлових будівель літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д» з надвірними будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS]; визнати за ним право користування земельною ділянкою розміром 1, 5846 га розташованою у [ADDRESS] для обслуговування майнового комплексу громадського призначення. В обґрунтування позову позивач посилається на наступне. Майновий комплекс для громадського обслуговування, який складається з нежитлових будівель літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д» з надвірними будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS], було збудовано за власні кошти [PERSON] у 1990 році без належного дозволу та за власним проектом на земельній ділянці орієнтовною площею 1,6 га відповідного цільового призначення, але право власності не зареєстровано. Після закінчення будівництва він спільно користувався зазначеними приміщеннями з [PERSON], з яким вів комерційну діяльність на зазначеній території. [PERSON] помер [INFO] року. Його спадкоємцем є його син [PERSON] - відповідач за цим позовом. Позивач зазначає, що земельна ділянка площею 1,6 га, на який розташований зазначений майновий комплекс проектується для відведення йому для обслуговування зазначеного майнового комплексу, зазначене будівництво не порушує суспільних прав та інтересів, а також громадського порядку, використовується за цільовим призначенням, відповідає будівельним та санітарним нормам для такого типу приміщень. Він, з відома Бабаївської селищної ради, будував та відкрито і безперешкодно користується зазначеними будівлями з часу їх створення. На його замовлення проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на зазначені будівлі, проведено експертне технічно-будівельне обстеження будівель та споруд на відповідність будівельним, санітарним та протипожежним вимогам. Згідно висновку такого обстеження наданого зазначені нежитлові будівлі можливо зберегти та експлуатувати за цільовим призначенням. Виходячи з викладеного, позивач просить суд задовольнити позов. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви, згідно яких позовні вимоги підтримали та просили суд розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, Харківської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, які додані до позовної заяви в підтвердження позову, суд приходить до наступного. Майновий комплекс для громадського обслуговування, який складається з нежитлових будівель літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д» з надвірними будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS], було збудовано за власні кошти позивачем [PERSON] у 1990 році без належного дозволу та за власним проектом на земельній ділянці орієнтовною площею 1,6 га відповідного цільового призначення, але право власності не зареєстровано. Після закінчення будівництва, позивач [PERSON] спільно користувався зазначеними приміщеннями з [PERSON], який вів комерційну діяльність на зазначеній території. [PERSON] помер [INFO] року. 30 березня 2012 року Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було прийнято постанову № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (щодо правового режиму самовільного будівництва)". Згідно позиції пленуму суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема серед іншого: 1) про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; 2) про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; У Постанові зазначено, що право власності у порядку, передбаченому ч. З ст. 376 Цивільного кодексу України, може бути визнано на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Судом роз'яснено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Постанова КМУ № 868, п. 49 якої, серед іншого, визначає, що Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; Якщо ж самочинне будівництво здійснювалось власником (користувачем) земельної ділянки, то суд на його вимогу може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України). Аналогічна позиція простежується у постанові Вищого господарського суду України від 28.08.2013 року (справа N 5023/6088/12). Земельна ділянка, орієнтовною площею 1,6 га, на який розташований зазначений майновий комплекс проектується для відведення позивачу для обслуговування зазначеного майнового комплексу, що підтверджується довідкою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Зазначене будівництво не порушує суспільних прав та інтересів, а також громадського порядку, використовується за цільовим призначенням, відповідає будівельним та санітарним нормам для такого типу приміщень. Позивач [PERSON], з відома Бабаївської селищної ради, будував та відкрито і безперешкодно користується зазначеними будівлями з часу їх створення. На замовлення позивача [PERSON] проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на зазначені будівлі, проведено експертне технічно-будівельне обстеження будівель та споруд на відповідність будівельним, санітарним та протипожежним вимогам. Згідно висновку такого обстеження наданого зазначені нежитлові будівлі можливо зберегти та експлуатувати за цільовим призначенням. Ст. 331 ЦК України передбачає, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). П. 5.ст 376 ЦК України передбачає, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Окрім того у Постанові ВСУ від 12 жовтня 2016 року (справа № 6-2225-цс16), міститься правова позиція Суду згідно якої, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, суд виходить з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, не суперечать закону та підлягають задоволенню.

Outcome: approved