Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до суду про визнання недійсною приватизацію частини земельної ділянки, вчинену позивачем [PERSON] до Чугуївської міської ради Харківської області, посилаючись на те, що рішенням ХХХVI сесії VI скликання Чугуївської міської ради Харківської області від 29.12.2004 року про приватизацію земельних ділянок в м. Чугуєві, їм передано у безоплатну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS], на умовах спільної сумісної власності, на підставі ст. ст. 12, 118, 121 Земельного Кодексу України. 10.02.2005 року Чугуївською міською радою Харківської області видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 554. На підставі вказаного державного акту їм належить земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий № [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], за цільовим призначенням (використанням) для індивідуального житлового будівництва. До вказаного державного акту було включено в якості співвласника позивача [PERSON], який на момент приватизації земельної ділянки був малолітній, тобто з частковою цивільною дієздатністю і тому самостійно не міг подати заяву щодо включення його в якості співвласника зазначеної земельної ділянки. Позбавитися права власності на частку вказаної земельної ділянки шляхом її дарування своїм батькам, тощо, позивач [PERSON] не може, оскільки його право на приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням категорії житлової та громадської забудови (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)) було використано та використано без врахування його вільного волевиявлення, і зазначене не вирішить питання щодо поновлення права на безоплатну приватизацію земельної ділянки за вказаним призначенням. Таким чином, із-за неможливості в свій час брати участь у вирішенні питання щодо участі у приватизації зазначеної земельної ділянки, [PERSON] фактично позбавлений в майбутньому можливості отримати на себе та свою майбутню сім'ю земельну ділянку для будівництва за встановленими нормами. В можливості настання таких негативних наслідків він не міг здогадуватися ні тоді, в силу віку, ні пізніше, в силу юридичної необізнаності. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явились, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі та про підтримання позовних вимог. Від представника відповідача за довіреністю - [PERSON], надійшла заява про розгляд справи без її участі та про заперечення щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням ХХХVI сесії VI скликання Чугуївської міської ради Харківської області від 29.12.2004 року про приватизацію земельних ділянок в м. Чугуєві, на підставі ст. ст. 12, 118, 121 Земельного Кодексу України, позивачам передано у безоплатну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS], на умовах спільної сумісної власності. З зобов'язанням землевласників оформити право власності на землю згідно з вимогами вказаного Кодексу. 10.02.2005 року Чугуївською міською радою Харківської області видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 554, на підставі якого позивачам належить земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий № [NUMBER], розташованої в [ADDRESS], за цільовим призначенням (використанням) для індивідуального житлового будівництва по ? частині кожному позивачу. В якості одного з співвласників вказаної земельної ділянки було включено [PERSON] Згідно копії свідоцтва про шлюб від 17.10.2010 року серії [NUMBER], [PERSON] змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Відповідно до ст. 31 Цивільного Кодексу України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. А також здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Тобто статтею 31 ЦК України визначено вичерпний перелік прав часткової цивільної дієздатності фізичних осіб. Згідно вимог ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON], він народився [INFO] року, тобто на момент видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, йому було повних 11 років. У зв'язку з чим, [PERSON], на момент видачі вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку, був з частковою цивільною дієздатністю і він не міг висловити свою думку стосовно участі у дольовій приватизації земельної ділянки шляхом подачі чи відмови у зверненні з заявою щодо приватизації земельної ділянки, а також не міг самостійно подати заяву до органу місцевого самоврядування з вимогами приватизації земельної ділянки, оскільки йому було повних 11 років на вказаний момент. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім цього, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно вимог ч. 1 та 4 ст. 116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до вимог ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Крім цього, згідно вимог ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до вимог ч. 1, 2 та 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочини що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи не працездатних дітей. Виходячи з вимог передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсною частини. Оскільки, [PERSON] на момент приватизації даної земельної ділянки не виповнилося 14 років, то він не міг висловити свою думку стосовно участі у дольовій приватизації земельної ділянки шляхом подачі чи відмови у подачі вищевказаної заяви. Тому, питання про спільну часткову приватизацію земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої в місті Чугуєві Харківської області по вулиці Луговій будинок 22, було вирішено без урахування його думки. На даний час [PERSON] являючись співвласником земельної ділянки, фактично позбавлений права брати участь у вирішенні питань щодо безоплатної приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тобто за цільовим призначенням згідно п. "г" ч. 1 ст. 121 Земельного Кодексу України та за призначенням категорії житлової та громадської забудови згідно п. «б» ч. 1 ст. ст. Земельного Кодексу України, відповідно до встановленої норми. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, як такі, що знайшли свої підтвердженні в ході розгляду справи і тому вони підлягають задоволенню. Також суд вважає за необхідне здійснити перерозподіл часток співвласників земельної ділянки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved