Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право спільної сумісної власності на 30/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,7 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м. та просять зняти арешт з 30/100 частин вказаної квартири, накладений постановою приватного виконавця Семендяєва О.С. від 13.03.2018 року в межах виконавчого провадження №55967726, як на майно, яке належить відповідачу. В обґрунтування позову зазначили, що між ними та відповідачем 06.10.2010 року було укладено договір міни № 251, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., який був підставою для реєстрації права власності за [PERSON] 07.02.2012 року вказаний договір міни було розірвано, проте відомості про це не були внесені у відповідний Державний реєстр прав власності на нерухоме майно. З урахуванням викладеного вважали, що з моменту розірвання договору міни, а саме з 07.02.2012 року у відповідача відсутні будь-які права на спірне нерухоме майно. Позивачі подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачів і зазначив, що позивачі весь цей час проживають у зазначеній квартирі і після укладення договору міни з квартири не виїжджали, квартиру не звільняли. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням розгляд справи проводити за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа - приватний виконавець Семендяєв О.С. в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа - [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що між позивачами та відповідачем фактично було укладено договір займу, який вони зареєстрували як договір міни. Зі змісту договору вбачається, що позивачі отримали від [PERSON] грошові кошти в розмірі 40260,00 грн, що станом на той час складало еквівалент 5000 доларів США, а в рахунок залога передали [PERSON] 30/100 частини комунальної квартири. 07.02.2012 року, після повного повернення позивачами боргу [PERSON] , між ними укладено договір про розірвання договору міни. Однак позивачі не зареєстрували право власності на частину житлового приміщення, тому в реєстрі прав на нерухоме майно правомірно значиться власником [PERSON] . Приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження №55967726 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів в розмірі 772440 грн. Крім цього, в рамках даного виконавчого провадження було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] , в тому числі і на частину спірної квартири. З урахуванням викладеного, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник третьої особи - [PERSON] підтримав заперечення [PERSON] в повному обсязі, подав суду заяву про закінчення розгляду справи у їх відсутності. Суд, дослідивши докази, надані учасниками судового розгляду в обґрунтування позову та його заперечень, доходить висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Позивачам на праві спільної сумісної власності належало 30/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,7 кв. м., на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2007 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради за реєстраційним № 7-07-286972 (т. 1 а.с. 13-15). 06.10.2010 року між позивачами та відповідачем укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №3543 (а.с. 16). Відповідно до умов вказано договору, позивачі передали у власність відповідачу 30/100 частини квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] передав позивачам картину № 5 гобелен «Прилетіли грачі». Вказаний обмін відбувся з доплатою у розмірі 39760 грн, які разом з картиною отримали позивачі. 07.02.2012 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір про розірвання зазначеного вище договору міни, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим №251 (т. 1 а.с. 17), відповідно до якого договір міни від 06.10.2010 року розірвано, а правовідносини сторін за договором міни визнаються сторонами такими, що не виникли з моменту укладення договору, що розривається дійсним. Постановою приватного виконавця Семендяєва О.С. 13.03.2018 року було відкрито виконавче провадження №55967726 на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова по справі №640/14719/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення з відповідача суми вартості вилученої за рішенням суду квартири в розмірі 772440 грн. Крім цього 13.03.2018 року постановою приватного виконавця Семендяєва О.С. прийнято рішення про об`єднання виконавчих проваджень №55967726, 55967772 у зведене виконавче провадження 55971305. Крім цього 13.03.2018 року постановою приватного виконавця в рамках виконавчого провадження було накладено арешт на нерухоме майно, належне [PERSON] , в тому числі і на 30/100 частини 6-кімнатної квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 51-52, 219-220). Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] на підставі вказаного вище договору міни від 06.10.2010 року на праві власності зареєстровано 30/100 частин квартири [ADDRESS] . На вказані 30/100 частин квартири [ADDRESS] накладено арешт постановою приватного виконавця Семендяєва О.С. від 13.03.2018 року, як на нерухоме майно відповідача [PERSON] (т. 1, а.с. 56-57, т. 2 а.с. 28-30). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 22.03.2018 року відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі того, що на вказану частину квартири накладено арешт (т. 1 а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частиною 1 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На вказані 30/100 частин вказаної вище квартири накладено арешт, державний реєстратор прав на нерухоме майно з цієї підстави не реєструє вказаний договір про розірвання договору міни, третя особа [PERSON] оспорює право власності позивачів на зазначену квартиру, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість пред`явлення позивачами позову про визнання за ними права власності на 30/100 частин зазначеної квартири, так як це право оспорюється і не визнається іншими особами. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом - 01.01.2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. На підставі наданих суду доказів, суд дійшов висновку про те, що договір міни, який передбачав перехід права власності на спірне нерухоме майно до відповідача, припинився 07.02.2012 року шляхом його розірвання за згодою сторін. Цю угоду було посвідчено нотаріально. Учасники судового розгляду не зазначали і не надали суду доказів того, що вказаний договір від 07.02.2012 року про розірвання раніше укладеного договору міни визнано судом недійсним. Таким чином, цей договір від 07.02.2012 року про розірвання раніше укладеного договору міни є дійсним і має правові наслідки у вигляді того, що на даний час є відсутньою підстава виникнення права власності у [PERSON] на 30/100 частин зазначеної вище квартири. Зважаючи на викладене, суд задовольняє позовні вимоги і визнає за позивачами право спільної сумісної власності на 30/100 частин квартири [ADDRESS] , яке виникло у них на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2007 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради за реєстраційним № 7-07-286972. Посилання третьої особи та її представника на те, що позивачі по справі не зареєстрували в установленому законом порядку договір від 07.02.2012 року про розірвання раніше укладеного договору міни, не спростовують висновків суду, не мають правового значення. Відсутність такої реєстрації саме і свідчить про виниклий спір про право. Якщо б така реєстрація була проведена, то був би відсутній спір про право і було б проведено відповідний запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно. При цьому слід взяти до уваги, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Щодо вимоги про зняття арешту із 30/100 частин зазначеної вище квартири суд бере до уваги наступне. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно до ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Відповідно до ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Згідно до ч. 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Наведеними нормами передбачений обов`язок виконавця з перевірки та встановлення достовірних відомостей про майновий стан боржника, зокрема про належність йому на праві власності майна. Дослідження відкритих державних реєстрів не є єдиним джерелом отримання таких відомостей. Беручи до уваги, що суд за даною позовною заявою визнає за позивачами право спільної сумісної власності на 30/100 частин квартири [ADDRESS] , то слід дійти висновку про те, що арешт на 30/100 частин зазначеної квартири є неправомірним, так як позивачі по справі не є боржниками за виконавчим провадженням, за яким накладено арешт. Крім того, суд бере до уваги, що вказаний арешт на 30/100 частин квартири [ADDRESS] порушує права власності позивачів на спірне нерухоме майно, так як наявне обтяження позбавляє їх можливості розпоряджатися даним майном. З урахуванням викладеного, суд задовольняє і вимоги позивачів про зняття арешту з 30/100 частин вказаної квартири, накладений постановою приватного виконавця Семендяєва О.С. від 13.03.2018 року в межах виконавчого провадження №55967726 (номер запису про обтяження: 25220247). У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України сплачений позивачем [PERSON] судовий збір (т.1 а.с.1,2,97) в розмірі 2457 грн.20 коп. підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved