Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду 03 липня 2019 року з позовною заявою до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Короткий зміст та обґрунтування позову В ході розгляду даної справи позовні вимоги позивачки були неодноразово уточнені. Свої уточнені позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що Наказом №33 від 01.08.2016 року її було призначено на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал». Наказом №96 від 10.06.2019 року позивачку було звільнено з зазначеного вище підприємства відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення, а саме за невиконання доручення начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» про проведення перерахування коштів на погашення податкової заборгованості даного підприємства перед бюджетом. Проте, як зазначає позивачка, ніякого доручення вона не отримувала, з наказом про проведення службової перевірки у відношенні неї щодо дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не ознайомлювалась, оскільки його на момент її звільнення не було, перерахування коштів на погашення податків нею здійснювалось з врахуванням коштів, які перебували на рахунках підприємства. Через незаконне звільнення позивачка перенесла гіпертонічний криз, в неї почалися проблеми зі здоров`ям, були порушені соціальні зв`язки та звичний уклад життя. Тому згідно уточнених позовних вимог, позивачка [PERSON] просить суд: поновити її на посаді головного бухгалтера КП «Білгород-Дністровськводоканал» з 10 червня 2019 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за невикористану відпустку у сумі 242591,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.07.2019 року було відкрито провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.12.2019 року було задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів з КП «Білгород-Дністровськводоканал» по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2019 року було закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.05.2020 року було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Кліменко С.Ю. про залишення позовної заяви [PERSON] до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без руху. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.05.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Кліменко С.Ю. про залишення позовної заяви [PERSON] до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2020 року було задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів з АТ «Ощадбанк» п та АТ КБ «Приватбанк» по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2020 року було задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів з АТ «Ощадбанк» по даній справі. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Сорокалет С.І., який діє в її інтересах, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» за ордером - адвокат Клименко С.Ю. не з`явився, проте 14.05.2020 року ним було подано заяву про розгляд даної справи за його відсутності, згідно якої він просить відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог позивачки у повному обсязі. Також в матеріалах справи наявний відзив, згідно якого представник відповідача зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивачки щодо невручення їй наказу про її звільнення спростовуються актом про відмову від проставлення підпису про ознайомлення в наказі, який міститься в матеріалах справи. Посилання позивачки на те, що від неї не зажадали пояснень як нібито порушника трудової дисципліни теж спростовується Актом від 05.06.2019 року про відмову від надання пояснень. Актом про результати службового розслідування відповідно до Наказу №1/1 від 03.06.2019 року «Про проведення службової перевірки у відношенні головного бухгалтера [PERSON] з питань дотримки Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлені порушення та рекомендовано начальнику КП «Білгород-Дністровськводоканал» застосувати до головного бухгалтера [PERSON] , відповідно до п. 2 ст.147 КЗпП України, дисциплінарне стягнення шляхом видачі наказу про звільнення з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за фактом одноразового грубого порушення, яке підтверджено негативними наслідками, які настали, або такі, що ймовірно могли настати зі завданням підприємству значної майнової шкоди та підриву авторитету. Також представник відповідача наголошує, що позивачкою [PERSON] не сплачено судовий збір за подання до суду позову щодо майнової вимоги а саме стягнення моральної шкоди з відповідача у розмірі 20\~000,00 грн. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Наказу (Розпорядження) №33 від 01.08.2016 року позивачку [PERSON] було прийнято на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал». Відповідно до п. 3.11 Посадової інструкції головного бухгалтера, затвердженої начальником КП «Білгород-Дністровськводоканал», головний бухгалтер за погодженням\~з керівником\~підприємства забезпечує перерахування податків та зборів, соціальних внесків, передбачених законодавством, проводить розрахунки з іншими кредиторами згідно з договірними зобов`язаннями. Наказом №96 від 10.06.2019 року позивачку [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення, а саме за невиконання доручення начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» про проведення перерахування коштів на погашення податкової заборгованості (податку на додану вартість) перед бюджетом КП «Білгород-Дністровськводоканал», порушення строків перерахування коштів за даним податком, що потягнуло за собою створення передумови для дестабілізації роботи підприємства, шляхом блокування рахунків, загрозу відключення енергопостачання, не спроможності виконання договірних зобов`язань з іншими постачальниками послуг, порушення роботи підприємства та можливості зупинення стратегічно важливого підприємства в цілому, а також потягнуло за собою настання негативних наслідків для підприємства, шляхом втрати довіри, підриву авторитету підприємства. Відповідно до Акту від 10.06.2019 року про відмову від проставлення підпису про ознайомлення в наказі від 10.06.2019 року №96, позивачка [PERSON] відмовилась від його підпису. Згідно листа №713 від 05.06.2019 року, позивачці було повідомлено, що Наказом №1/1 від 03.06.2020 року «Про проведення службової перевірки у відношенні головного бухгалтера [PERSON] з питань дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», копія якого міститься в матеріалах справи, створеною комісією проводиться службова перевірка у частині порушення позивачкою чинного законодавства та повідомлено, що акт за результатами службової перевірки буде зачитано 05.06.2020 року о 16.00 годині. Згідно Акту від 03.06.2019 року, позивачка [PERSON] відмовилась від проставлення підпису про ознайомлення в Наказі №1/1 від 03.06.2020 року «Про проведення службової перевірки у відношенні головного бухгалтера [PERSON] з питань дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до Доручення №02 від 04.06.2019 року, позивачці [PERSON] в термін до 14.00 години 05.06.2020 року було доручено надати пояснення стосовно несплати за спожиту електроенергію підприємством в травні 2019 року. Згідно Акту від 05.06.2020 року, позивачка [PERSON] відмовилась від підпису ознайомлення на зазначеному вище дорученні. Відповідно до Доручення №03 від 04.06.2019 року, позивачці [PERSON] в термін до 14.00 години 05.06.2020 року було доручено надати пояснення стосовно наявності податкової заборгованості перед бюджетом з боку КП «Білгород-Дністровськводоканал» у розмірі 1224035,66 грн. Згідно Акту від 05.06.2020 року, позивачка [PERSON] відмовилась від підпису ознайомлення на зазначеному вище дорученні. Відповідно до Акту від 05.06.2019 року позивачка [PERSON] не надала письмових пояснень в термін до 16:30 години 05.06.2020 року щодо виявлених порушень нею чинного законодавства. Відповідно до Акту про результати службового розслідування відносно Наказу №1/1 від 03.06.2020 року «Про проведення службової перевірки у відношенні головного бухгалтера [PERSON] з питань дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», було встановлено порушення позивачкою доручення начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» від 06.05.2019 року про проведення перерахунків коштів на погашення податкової заборгованості (ПДВ) перед бюджетом, граничний термін перерахунку даних коштів було про терміновано строком на 24 дні. А також зазначено, що позивачкою [PERSON] вчасно не було перераховано кошти на погашення ПДВ у сумі 1224035,66 у відведений час для примирення Одеським окружним адміністративним судом по справі №1540/4025/18 за позовом ГУ ДФС України в Одеській області до відповідача, через що примирення між стронами стало неможливим та судове провадження було поновлено. Одночасно було рекомендовано застосувати до головного бухгалтера [PERSON] дисциплінарне стягнення шляхом видачі наказу про звільнення з займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Такі рекомендації були надані і в службовій записці юриста підприємства [PERSON] .. Згідно Акту про відмову в отриманні повідомлення про отримання трудової книжки [PERSON] від 10.06.2019 року, позивачка відмовилась від отримання трудової книжки, яку їй в подальшому було надіслано відповідачем поштою. Як вбачається з листа №469 від 11.09.2019 року, позивачці [PERSON] було виплачено компенсацію невикористаної відпустки та вимушеного прогулу в розмірі 57496,36 грн., а саме заробітна плата за вимушений прогул з 11.06.2019 року по 11.09.2019 року та компенсація невикористаної відпустки по 11.09.2019 року, компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату. Згідно Витягу з ЄРДР від 04.12.2019 року, номер кримінального провадження 12019160240002914, 03.12.2019 року до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява від гр. [PERSON] про те, що відносно неї було вчинено правопорушення, пов`язане із порушенням законодавства про працю. Згідно наявних в матеріалах справи показів свідків [PERSON] , [PERSON] , за час роботи позивачки [PERSON] на Комунальному підприємстві «Білгород-Дністровськводоканал», позивачка зарекомендувала себе як дисциплінований працівник, будь-яких стягнень щодо порушення своїх посадових обов`язків не мала, під час проведення аудиту напідпримстві на початку 2018 року будь-яких порушень на підприємстві щодо ведення бухгалтерського обліку виявлено не було. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю відповідно до абзацу 2 підпункту 3.1. пункту 3\~Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2007 від 16 жовтня 2007 року\~означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності або самостійно забезпечувати себе роботою. А в абзаці 2 підпункту 4.1. пункту 4\~Рішення Конституційного Суду України №14-рп/2004 від 7 липня 2004 року\~зазначено, що право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013 зазначено, що право на працю є природною потребою людини своїми фізичними та розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Частиною 2\~статті 2 КЗпП України, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладання договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст.\~3, ст.\~4 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організації незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з ч. 1\~ст. 21 КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно пункту 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Статтею 147 КЗпП України\~передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення, якими є догана і звільнення. Відповідно до\~статті 148 КЗпП України\~дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно зі\~статтею 149 КЗпП України\~до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За змістом статей\~147-1,\~149 КЗпП України,\~статті 81 ЦПК\~у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця. Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника. Для притягнення до дисциплінарної відповідальності необхідна сукупність таких умов: конкретний факт порушення (дія чи бездіяльність); порушення стосується лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; з моменту виявлення порушення до накладення дисциплінарного стягнення минуло не більше місяця. Отже, для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним. Так, не будь-якого працівника можна звільнити на підставі п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, це повинен бути спеціальний суб`єкт - заступник, головний бухгалтер підприємства, установи, організації, його заступник, а також службові особи податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службові особи центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відстави для звільнення па підставі п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України є чітко визначеними та розширеному тлумаченню не підлягають це повинно бути одноразове грубе порушення трудових обов`язків, дана правова позиція визначена в Постанові Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Натомість, проаналізувавши підстави для звільнення позивачки [PERSON] , на які посилається відповідач це і несвоєчасна сплата ПДВ, і несплата за електроенергію у травні 2019 року. Окрім того, як зазначено в Постанові Верховного суду України від 06.04.2011 року по справі №6-47171св10 звільнення на підставі п. 1\~ст. 41 КЗпП України\~за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст.ст.\~148,\~149 КЗпП України. Зокрема, у п. 1\~ст. 41 КЗпП України\~йдеться про разове грубе порушення трудових обовязків, а не про тривале, системне, що може бути підставою для звільнення за інших підстав. Суд критично відноситься до доводів відповідача щодо законності звільнення позивачки [PERSON] , адже нумерація наказів, яка на підприємстві є наскрізною, порушена (№1/1, а через кілька днів №96). Журнал рестрації доручень був розпочатий на підприємстві 29.05.2019 року, натомість як зазначає свідок [PERSON] , всі журнали на підприємстві заводились на початку року, та його існування на момент звільнення позивачки спростовуться показами свідків [PERSON] , [PERSON] . В матеріалах справи наявне платіжне доручення №6624 від 03.06.2019 року, яке підтверджує перерахування ПДВ згідно декларації КП «Білгород-Дністровськводоканал» за 2017 рік головним бухгалтером [PERSON] , тобто перерахування коштів на сплату податків позивачкою виконувалось, що теж спростовує твердження представника відповідача щодо не виконання позивачкою розпорядження щодо перерахування податкових зобов`язань підприємства. Згідно листа АТ «Ощадбанк» від 12.11.2020 року №4613/10252/12124-БТ в установах АТ «Ощадбанк» зазначений позивачкою рахунок КП «Білгород-Дністровськводоканал» не відкривався. Інформацію щодо наявності коштів на рахунку відповідача у АТ КБ «Приватбанк» до суду не надано, тому у суду відсутні належні та допустимі докази щодо того, чи були наявні кошти на рахунку КП «Білгород-Дністровськводоканал» для погашення заборгованості з ПДВ у повному обсязі, а отже вину [PERSON] щодо несплати даних податкових зобов`язань відповідачем не доведено. Правовою підставою застосування заходів відповідальності у трудовому праві є трудове правопорушення, під яким слід розуміти винне протиправне\~невиконання чи\~неналежне виконання\~трудових обов`язків\~або зловживання\~суб`єктом\~наданими йому\~правами. Але, для застосування трудоправової відповідальності передбачається необхідність наявності певного переліку умов, а саме: протиправність діянь; наявність шкідливих наслідків вчинених діянь; наявність причинного зв`язку між діянням суб`єкту та наслідками, що настали; вина суб`єкта. Відповідно до ч. 1\~статті 149 КЗпП України\~до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган\~повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. У пункті 22\~Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті\~40, пункту 1 статті\~41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями\~147-1,\~148,\~149 КЗпП України\~правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3\~статті 40 КЗпП України\~необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця. У відзиві та у складених актах відзначено, що [PERSON] відмовилась від надання пояснень щодо інкримінованих їй порушень трудової дисципліни, однак існування даних актів на момент звільнення позивачки спростовуються показами свідків, тому не можуть вважати беззаперечними доказами одноразового грубого порушення трудової дисципліни позивачкою. Відповідно до\~ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2\~ст. 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з Довідки від 10.06.2019 року, середньоденний заробіток позивачки з 14.04.2016 року по 10.06.2019 року складає 743,50 грн. Відповідно до ч.2\~ст. 5 Закону України «Про оплату праці»\~суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Відповідно до п. 32\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9\~(з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Крім того, середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України "Про оплату праці"\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Таким чином, суд приймає до уваги наданий позивачкою [PERSON] розрахунок за вимушений прогул та компенсацію за невикористану відпустку, який розраховується з 12.09.2019 року та згідно якого з відповідача КП «Білгород-Дністровськводоканал» підлягає до стягнення на користь позивачки 242591,80 грн. При цьому суд враховує, що за положеннями ч.2\~ст. 235 КЗпП України, суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для стягнення моральної шкоди необхідна наявність трьох обставин, які зазначені у\~ст. 237-1 КЗпП. Встановлене\~Конституцією\~та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4\~(із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до\~ст.2371 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.3\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.9\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачка [PERSON] надала до суду докази того, що погіршення стану її здоров`я відбулося в період з 11.06.2019 року по 15.06.2019 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЦ №816940 та довідкою від 10.06.2019 року №898. Також те, що незаконне звільнення негативно вплинуло на стан здоров`я позивачки підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які містяться в матеріалах справи. Крім того, позивачці завдана моральна шкода, яка полягає в грубому порушенні її трудових прав, приниженні честі та гідності, ділової репутації, зміні звичних життєвих умов, необхідності відстоювати свої права та репутацію. Отже, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд задовольняє позовні вимоги позивачки стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 20000, 00 грн. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин другої та третьої\~статті 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України\~передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог\~ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, суд вважає уточнені позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу доведеними, такими, що грунтуться на дійсних обставинах справи, підтверджуються належними та допустими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. За приписами\~ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовкою до їх розгляду. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за одну вимогу немайнового характеру, що становить 768,40 грн. та за вимогу майнового характеру, виходячи з розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 242591,80 грн. та 20000,00 грн., що становить 2624,92 грн. Тож, загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з КП «Білгород-Дністровськводоканал» на користь держави становить 3393,32 грн. Інших судових витрат по справі не заявлено. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved