Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 44,6 м?, житлова площа - 28,5 м?, спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину вищезазначеної квартири, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 17660 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 28 червня 1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідно до Договору купівлі-продажу, виданого 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міщенко М.В., відповідач купила квартиру [ADDRESS] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки спірне нерухоме майно було набуте подружжям за спільні кошти (в період перебування у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторони мали спільний бюджет та спільно вели господарство, мешкали разом), позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2017 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 січня 2018 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач [PERSON] зазначає, що визнаючи позовні вимоги щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, відповідач заперечує проти позовних вимог в іншій частині з огляду на наступне. До придбання 21 листопада 2016 року спірної квартири сторони проживали у квартирі [ADDRESS] , що була придбана за договором купівлі-продажу від 29 березня 2002 року. Вказана квартира була розташована в напівпідвальному приміщенні та після купівлі знаходилась у поганому стані. Оскільки доходи сторін не дозволяли їм самостійно привести стару квартиру до ладу, вони вирішили прийняти допомогу від товариша батька відповідача - [PERSON] , який зайняв сторонам на тривалий термін суму, еквівалентну на той час 15000 доларів США, про що був укладений договір позики від 27 листопада 2012 року. Вказані гроші були витрачені на ремонт старої квартири на [ADDRESS] , включаючи заміну підлог та комунікацій, зовнішнє утеплення, вимощення для відведення дощової води та інше. Позивач при цьому поводився дуже пасивно, весь тягар організаційних робіт фактично ліг на плечі відповідача. Витрачені зусилля не виправдали себе та у 2016 році було вирішено продати стару квартиру та підшукати щось більш пригодне для життя. Відповідачем було знайдено покупця та варіант покупки спірної квартири, однак для завершення всіх формальностей по оформленню обох угод та переїзду, сторонам не вистачало близько 3000 доларів США. [PERSON] зайняв необхідну суму сторонам, про що було укладено договір позики від 20 листопада 2016 року. 18 листопада 2016 року квартира [ADDRESS] , була продана за договором купівлі-продажу з [PERSON] 21 листопада 2016 року за договором купівлі-продажу квартири з [PERSON] була придбана спірна квартира. Таким чином у сторін виник борг у розмірі 18000 доларів США. Позивач залишив у позовній заяві поза увагою ті обставини, що у подружжя крім права спільної сумісної власності на придбану, в тому числі за рахунок позичених грошових коштів, квартиру, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, при розгляді справи необхідно прийняти до уваги, що праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася подружжям на її придбання та на капітальний ремонт старого житла, на гроші від продажу якого вона і була придбана. Відповідач також вважає, що у відповідності з положеннями ч. 3 ст. 70 СК її частка підлягає збільшенню, оскільки з нею проживає неповнолітній син, а колишній чоловік не бажає брати навіть мінімальної участі в забезпеченні його фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідач вважає справедливим при поділі майна подружжя визнати за нею право власності на спірну квартиру та зобов`язати виплатити суму позики за договорами з [PERSON] в повному обсязі. До попереднього розрахунку судових витрат, що відповідач понесла та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, вважає за необхідне включити суму 10000 грн за договором про правничу допомогу. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року заяву відповідача [PERSON] про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено; вирішено розглянути справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та призначено підготовче судове засідання. 16 квітня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, у якій відповідач, як позивач за зустрічним позовом, просила визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та боргові зобов`язання за договорами позики від 27 листопада 2012 року та 20 листопада 2016 року з [PERSON] у розмірі, еквівалентному 15000 та 3000 доларів США відповідно; поділити майно подружжя, присудивши: [PERSON] ⅔ частини квартири [ADDRESS] , та боргові зобов`язання за договорами позики від 27 листопада 2012 року та 20 листопада 2016 року з [PERSON] у розмірі, еквівалентному 7500 та 3500 доларів США відповідно; [PERSON] ⅓ частини квартири [ADDRESS] , та боргові зобов`язання за договорами позики від 27 листопада 2012 року та 20 листопада 2016 року з [PERSON] у розмірі, еквівалентному 7500 та 3500 доларів США відповідно. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на обставини, які зазначила у відзиві на первісну позовну заяву. Додатково зазначила, що у випадку, якщо відповідач за зустрічним позовом не визнає наявність сумісного боргу та вважає, що кошти, які внесла на придбання сумісного майна позивач за зустрічним позовом належать тільки їй, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом. Відповідач за зустрічним позовом ніколи не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрати щодо оплати комунальних послуг завжди несе виключно позивач за зустрічним позовом, а те, що відповідач за зустрічним позовом ухиляється від утримання дитини підтверджується тим, що ним було оскаржене рішення суду про стягнення аліментів. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року клопотання відповідача [PERSON] про звільнення від сплати судового збору за подання до суду зустрічного позову у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено; звільнено відповідача [PERSON] від сплати судового збору за подання до суду її зустрічної позовної заяви до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя; прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя. 05 червня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача за зустрічним позовом [PERSON] на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначає, що вважає доведеними обставини, що кошти були позичені та використані в інтересах сім`ї, а також те, що [PERSON] витратила всі кошти після продажу квартири на [ADDRESS] на купівлю спірної квартири по [ADDRESS] . Той факт, що [PERSON] чудово розумів за які кошти його дружина налагоджує їх побут та житлові умови також є доведеним. З наданих суду документів вбачається, що всі ремонтні та закупівельні роботи по обом квартирам, всі розрахунки з магазинами, з робітниками та прорабами вела [PERSON] , всі витрати на утримання житла несла і зараз несе [PERSON] . Те, що строк виконання зобов`язання за договором позики вже настав є доведеним, оскільки п. 5.3. договору позики від 21 листопада 2016 року встановлено, що сторони домовились в разі розірвання шлюбу позичальником, він має негайно повернути всю суму боргу одразу. Відповідач за зустрічним позовом в свою чергу не може довести ні те, що в нього були доходи і кошти, ні назвати роботи, що були в квартирах проведені, ні вказати людей, хто проводив ці роботи. Та обставина, що всі чеки з «Епіцентру» були роздруковані в один день є цілком нормальним і законним. [PERSON] звернулась в торгову мережу «Епіцентр» із запитом про можливість роздрукувати чеки на її ПІБ та адресу, а оскільки вона замовляла та оплачувала доставку на свою адресу, то магазину було не важко відновити зроблені і оплачені нею покупки. Відповідач за зустрічним позовом без жодного доказу стверджує, що проводив та оплачував ремонтні роботи в квартирах та приймав участь в купівлі спірної квартири. Якщо відповідач за зустрічним позовом не визнає наявність сумісного боргу та вважає, що кошти, які внесла на придбання сумісного майна позивач за зустрічним позовом належать тільки їй, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом. Вказує, що єдине з чим можна погодитися у відзиві на позов це те, що в зустрічному позові була допущена технічна помилка щодо суми стягнення за договором позики від 20 листопада 2016 року, а саме в позові зазначено стягнути 3500 доларів США замість 1500 доларів США. 09 липня 2018 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача за зустрічним позовом вказує, що у відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що купівлю квартири по [ADDRESS] , було здійснено за суму 576400 грн, хоча в Договорі купівлі-продажу від 21 листопада 2016 року була вказана занижена ціна у розмірі 148900 грн для зменшення нотаріальних витрат, продавець фактично отримав 576400 грн. В підтвердження вказаного факту [PERSON] долучила розписку від 21 листопада 2016 року від [PERSON] про отримання ним 576400 грн. Отже, цим фактом [PERSON] фактично підтверджує порушення нею чинного законодавства України, відбулося умисне заниження оцінки нерухомого майна за змовою [PERSON] , [PERSON] та особи, яка проводила таку оцінку, що є складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України. Вказує, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано, але [PERSON] та [PERSON] стали звертати на це увагу лише тоді, коли [PERSON] звернувся з позовною заявою про поділ майна подружжя, що викликає сумнів, що договір позики від 21 листопада 2016 року укладався, а не був складений для процесу про поділ майна подружжя. Долучені [PERSON] чеки з «Епіцентру» не можуть бути належними доказами, адже в них відсутні будь-які підписи осіб, що здійснювали відповідні роботи, та печатки. Враховуючи викладене, представник відповідача за зустрічним позовом просив відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі, первісний позов про поділ майна подружжя просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2019 року провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №204/573/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 03 грудня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання про зміну позовних вимог, у якому позивач за зустрічним позовом [PERSON] просила при розподілі майна присудити їй квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя поновлено та призначено судове засідання. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року заяву позивача за зустрічним позовом [PERSON] про зміну позовних вимог залишено без розгляду. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) та його представник у судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісних позовних вимог [PERSON] повністю, зустрічний позов просили задовольнити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснила, що спірна квартира, враховуючи рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року у цивільній справі №204/573/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, є її особистою приватною власністю. Також зазначила, що спільне проживання з [PERSON] в спірній квартирі є неможливим. Третя особа [PERSON] , який був допитаний в судому засіданні і в якості свідка, пояснив, що відповідач за первісним позовом є донькою його друга. Після того як батько відповідача загинув, він допомагав його дружині, а потім піклувався і про відповідача. У 90-роках він влаштував відповідача на роботу, оздоровлював всю її сім`ю. Потім він, оскільки добре заробляє, допомагав відповідачу робити ремонт в її квартирі чи на [ADDRESS] , чи то на [ADDRESS] , точної адреси не знає. Пояснив, що там були жахливі умови, витрати всього ремонту склали приблизно 100000 грн. В подальшому вирішили, що квартиру можна обміняти, у зв`язку з чим відповідач вирішила жити на вул. Тітова. Які у відповідача відносини з чоловіком він не знав. Потім третя особа [PERSON] додатково дав відповідачу 3500 доларів США, щоб можна було обміняти квартиру на ту квартиру, що на [ADDRESS] листопада 2012 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики приблизно на 120000 грн, що складало близько 15000 доларів США. Потім ще одну суму, може 3000 чи 3500 доларів США, точно не пам`ятає скільки, він передав відповідачу під розписку. Під час передачі грошей був присутній [PERSON] і можливо бухгалтер. Позика не повернута. Якби відповідач не розлучалася, то він позов до суду про повернення коштів не подавав би. Суд, вислухавши сторони та їх представників, третю особу [PERSON] , якого також було допитано і в якості свідка, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. З 28 червня 1997 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року, що набрало законної сили 06 жовтня 2017 року, розірвано (т.1 а.с.8, 12). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.9). 29 березня 2002 року під час перебування у шлюбі відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.35). 27 листопада 2012 року між відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) та третьою особою [PERSON] укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до п. 1.1. якого третя особа [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у гривні в еквіваленті 15000 доларів США на умовах даного договору (т.1 а.с.40). Відповідно до п. 1.2 вказаного договору грошові кошти були позичені на ремонт квартири на [ADDRESS] , що належала відповідачу, та були нею отримані 27 листопада 2012 року. 21 листопада 2016 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 78160 грн, що в еквіваленті за курсом НБУ на 20 листопада 2016 року складає 3000 доларів США. Грошові кошти позики надаються для доплати вартості квартири [ADDRESS] , та сплати податків, зборів та інших платежів для покупки та при укладанні договору купівлі-продажу вказаної квартири на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.41). Факт отримання відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] зазначених коштів підтверджується розписками [PERSON] від 27 листопада 2012 року та 21 листопада 2016 року (т.1 а.с.42-43). 18 листопада 2016 року відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) було здійснено продаж квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.36). 21 листопада 2016 року відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в період шлюбу купила квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с.6, 37-39). У своєму зустрічному позові позивач за зустрічним позовом [PERSON] визнала, що спірна квартира належить до спільної сумісної власності (т.1 а.с.81-84). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2020 року, у цивільній справі № 204/573/18 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики від 27 листопада 2012 року, 21 листопада 2016 року, які укладені між [PERSON] та [PERSON] задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договорами позики від 27 листопада 2012 року та 21 листопада 2016 року у сумі 18000 доларів США, що в еквіваленті станом на день подачу позову складає 519206,69 грн; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір у розмірі 5192,07 грн; в задоволенні решти вимог відмовлено (т.2 а.с.56-60). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сантехником та приблизно в 2014 році робив ремонт в квартирі на [ADDRESS] , а потім в 2016 році на вул. Тітова, де з ним розраховувалася відповідач зв первісним позовом [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що знав батька відповідача, оскільки товаришував з ним, та знає, що третя особа [PERSON] завжди допомагав відповідачу. Так пояснив, що він двічі був присутній під час передачі третьою особою [PERSON] коштів, так як він був помічником третьої особи [PERSON] , але на які нужди були передані такі кошти, він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з відповідачем, оскільки в серпні 2013 року вона консультувала її щодо ремонту полу в квартирі [ADDRESS] та в 2016 році щодо продажу даної квартири, оскільки працювала в агентстві нерухомості. За чиї кошти робився ремонт в квартирі вона не знає, але відповідач їй розповідала, що якийсь чоловік допомагав їй грошима. Чоловік відповідача був присутній вже тільки під час укладення правочину щодо купівлі-продажу квартири. Додала, що квартиру по [ADDRESS] вдалося продати лише завдяки здійсненому там капітальному ремонту. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома зі сторонами у справі з 1998-1999 року, оскільки вони були сусідами, так як жили в квартирі за адресою: [ADDRESS] , та відповідач є хрещеною матір`ю її дитини. Свідок [PERSON] зазначила, що відповідач за первісним позовом їй розповідала, що ця квартира належить її дядькові та те, що квартира була в поганому стані, поли з тріщинами, старі шпалери, сирість, потім потекла каналізаційна труба, а тому сторони в 2013 році почали робити ремонт з нуля. Також вказала, що відповідач [PERSON] їй розповідала про те, що вона консультувалася з будівниками, сама оплачувала ремонт за зароблені нею кошти, навіть при ній одного разу розраховувала з робітниками за підлогу, та врешті вони вирішили продати квартиру. Позивач [PERSON] нічого свідку конкретного за ремонт не розповідав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сторін з 1985 року, оскільки вони були сусідами, а вона була головою ЖБК в будинку, де жили сторони за адресою: [ADDRESS] . Повідомила, що в сім`ї сторін були борги за квартиру, всі борги завжди оплачувала лише відповідач за первісним позовом та саме вона займалася ремонтом квартири, яка була в незадовільному стані, там була цвіль. Про те, що в квартирі здійснювався ремонт, знала через те, що була головою ЖБК та рішення про ремонт приймала відповідач [PERSON] , погодив це питання з нею. Знає, що всі розрахунки здійснювала відповідач [PERSON] , але особисто при таких розрахунках вона не була присутня. Приблизно в 2008 році всі борги за квартирою були сплачено та зі слів відповідача знає, що борг було сплачено [PERSON] , який начебто постійно їй допомагав. Позивач під час проведення ремонту був лише присутній. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що має приятельські відносини з позивачем [PERSON] , разом працювали. Пояснив, що в квартирі, де раніше проживав позивач, адреси не пам`ятає, більше року назад був ремонт та він допомагав перевозити і вивозити будівельні матеріали. Коли він приїжджав інших людей там не бачив, це було приблизно 10 разів, вартість будівельних матеріалів він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома зі сторонами у справі у зв`язку з ремонтом, який відбувався в вересні 2012 року в квартирі по [ADDRESS] , оскільки вона підробляла маляром-штукатуром. Зазначила, що її наймала відповідач [PERSON] у справі і вона ж розраховувалася з нею. Щоб позивач [PERSON] брав участь у ремонті, вона не бачила, їй відомо лише про те, що позивач робив цегляну кладку та можливо іноді виконував суто чоловічу роботу. Всі матеріали закупала відповідач. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з відповідачем [PERSON] , оскільки приблизно в 2012 році проводив ремонт в її квартирі на [ADDRESS]. Третя особа [PERSON] просив його проконтролювати ремонт, гроші він отримував від відповідача. Ніяких відносин з чоловіком відповідача він не підтримував, лише бачив його та іноді спілкувався. Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом суд враховує наступне. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18), а тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. Доводи відповідача за первісним позовом [PERSON] з приводу того, що її частка в спірному майні підлягає збільшенню, оскільки з нею проживає неповнолітній син, а позивач за первісним позовом не бажає брати навіть мінімальної участі в забезпеченні його фізичного, духовного розвитку та лікування судом до уваги не приймаються з огляду на наступне. Згідно частини третьої статті 70 СК України, частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Вирішуючи спір, судом встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю та частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. Проживання дитини з відповідачем за первісним позовом, з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачем за первісним позовом не доведено. Та обставина, що відповідач за первісним позовом [PERSON] зверталася до суду з позовом про стягнення з позивача за первісним позовом аліментів на утримання дитини та останній оскаржував таке судове рішення не свідчить про наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна. Належних та допустимих доказів того, що позивач за первісним позовом не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та розмір аліментів, які одержує дитина, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування суду не надано. Та обставина, що відповідач за первісним позовом в переважній більшості займалася ремонтом квартири та здійснювала оплату за виконану роботу висновків суду не спростовують та також не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Інші доводи відповідача за первісним позовом також висновків суду не спростовують. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом суд враховує наступне. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Доводи позивача за зустрічним позовом з приводу того, що купівля спірної квартири частково здійснювалася за рахунок коштів, отриманих за договором позики від 21 листопада 2016 року, не підтверджені належними та допустимими доказами. Договір позики та розписка від 21 листопада 2016 року не є належним та допустимим доказом щодо використання коштів для купівлі квартири. Договір позики та розписка може лише засвідчувати факт передачі коштів і є документами, що можуть підтвердити розмір фактично одержаних майна або грошей, а також розмір плати за користування позикою, тобто виникнення зобов`язання між кредитором та боржником, проте не є підтвердженням факту придбання квартири, а також не доводить факту передачі грошей [PERSON] на виконання п. 4. договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2016 року. Покази допитаних у судовому засіданні свідків зі сторони позивача за зустрічним позовом судом до уваги не приймаються, оскільки вони лише свідчать про факт розрахунку позивача за зустрічним (відповідача за первісним) позовом за виконані ремонтні роботи з робітниками. Покази третьої особи [PERSON] судом до уваги також не приймаються, оскільки він є заінтересованою особою у справі, так як перебував у дружніх відносинах з батьком позивача за зустрічним (відповідача за первісним) позовом та перебуває у добрих відносинах з останньою до цього часу. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2020 року, у цивільній справі № 204/573/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості судом встановлено, що зазначення у договорах позики цільового призначення грошових коштів, а саме: на проведення ремонту та придбання нового житла, не дає підстави для висновку на укладення [PERSON] договорів позики в інтересах сім`ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на проведення ремонту та придбання нового житла. З цих же підстав судом не приймаються до уваги доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] з приводу того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю. Також судом враховується, що питання щодо спірних боргових зобов`язань сторін у справі вирішено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2020 року, у цивільній справі № 204/573/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та такі боргові зобов`язання не є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на викладене, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем пред`являючи даний позов до суду було сплачено судовий збір у сумі 5500 грн (т.1 а.с.21). Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем за первісним позовом надано копію договору про надання юридичних послуг №13-11/2017 від 13 листопада 2017 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, копію додаткової угоди №1 до Договору №13-11/2017 про надання юридичних послуг від 13 листопада 2017 року, копію акту прийому-передачі виконаних робіт №1 на суму 10400 грн, копію акту прийому-передачі виконаних робіт №2 на суму 8100 грн (т.1 а.с.11,54,58-60). Крім того, судом враховується, що представник позивача за первісним позовом в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача за первісним позовом загальний розмір витрат за надання правової допомоги у справі в сумі 17660 грн (9560+8100). Таким чином, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23160 грн (5500+17660). Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу судом також враховується, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача за первісним позовом та її представників не надходило, обставини щодо неспівмірності витрат суду не повідомлялися та не доводилися. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Outcome: approved