Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Виноградівської міської ради Виноградівського району про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 01.07.1997 року померла позивача [PERSON] баба-Савко [PERSON], а позивачу [PERSON]-рідна мати. 17.07.2002 року помер позивача [PERSON]- дідо-Савко Ладіслав Ладіславович, а позивача [PERSON]-рідний батько. На випадок своєї смерті спадкодавець [PERSON], залишила заповідальне розпорядження, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської держнотконтори від 24.08.1996 року за реєстровим №2824. Згідно даного заповіту, спадкодавець [PERSON], залишила заповідальне розпорядження в рівних долях, на позивача [PERSON], та на його діда- Савко Ладіслава Ладіславовича, який 17.07.2002 року помер. Після смерті спадкодавця [PERSON], відкрилася спадщина, яка складається, зокрема із житлового будинку, з надвірними спорудами, розташованого в м. Виноградів по вул. Першотравнева 173, Виноградівського району. Згідно до Рішення виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року, вказаний спадковий будинок, рахується за [PERSON]. Спадкоємцем за заповітом на 1/2 частину спадкового майна, згідно до ст.534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), є позивач [PERSON], а спадкоємцем за законом на 1/2 частину спадкового майна, згідно до ст.537 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), є син спадкодавця-позивач [PERSON] Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. Після смерті спадкодавця, позивачі в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за заповітом [PERSON] та спадкоємець [PERSON] за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняли, оскільки вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, до часу відкриття спадщини і по теперішній час, постійно проживають в вище вказаному житловому будинку, що стверджується відміткою про зареєстроване місце проживання позивачів у внутрішньому паспорті громадянина України. Так, при зверненні до нотаріуса про видачу Свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності в Реєстрі прав власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Позивач [PERSON], про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Позивач [PERSON], про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач-представник Виноградівської міської ради Виноградівського району, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечують проти задоволення позову. Обстеживши матеріали справи, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що 01.07.1997 року померла позивача [PERSON] баба-Савко [PERSON], а позивачу [PERSON]-рідна мати. 17.07.2002 року помер позивача [PERSON]- дідо-Савко Ладіслав Ладіславович, а позивача [PERSON]-рідний батько. На випадок своєї смерті спадкодавець [PERSON], залишила заповідальне розпорядження, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської держнотконтори від 24.08.1996 року за реєстровим №2824. Згідно даного заповіту, спадкодавець [PERSON], залишила заповідальне розпорядження в рівних долях, на позивача [PERSON], та на його діда- Савко Ладіслава Ладіславовича, який 17.07.2002 року помер. Після смерті спадкодавця [PERSON], відкрилася спадщина, яка складається, зокрема із житлового будинку, з надвірними спорудами, розташованого в м. Виноградів по вул. Першотравнева 173, Виноградівського району. Згідно до Рішення виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року, вказаний спадковий будинок, рахується за [PERSON]. Спадкоємцем за заповітом на 1/2 частину спадкового майна, згідно до ст.534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), є позивач [PERSON], а спадкоємцем за законом на 1/2 частину спадкового майна, згідно до ст.537 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), є син спадкодавця-позивач [PERSON] Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Після смерті спадкодавця, позивачі в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за заповітом та спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняли, оскільки вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, до часу відкриття спадщини і по теперішній час, постійно проживають в вище вказаному житловому будинку, що стверджується відміткою про зареєстроване місце проживання позивачів у внутрішньому паспорті громадянина України. В названому вище узагальненні ВСС зазначив, що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, з підстав передбачених ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачі прийняли спадщину, однак не мають можливості отримати Свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в м.Виноградів по вул. Першотравнева 173, Виноградівського району, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно, однак дані документи обовязково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження. Так, при зверненні до нотаріуса про видачу Свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності в Реєстрі прав власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Спадковий будинок був побудований в 1932 році, що підтверджується Рішення виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року, а також Довідкою КП «Виноградівське РБТІ» за №261 від 31.07.2015 року та Технічним паспортом, виданим КП «Виноградівське РБТІ» від 23.07.2015 року. Отже, враховуючи, що спадкодавець [PERSON], згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію спадкового будинку законодавства набула на нього право власності, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ст.549 ЦК України (1963 року) позивачами прийнято, і на даний час існують перешкоди в отриманні в нотаріуса Свідоцтва про право на спадщину, інших спадкоємців до названого майна немає, а тому що є всі правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за позивачами права власності на будинок, який розташований в м. Виноградів по вул. Першотравнева 173, Виноградівського району. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З усього вище наведеного слідує, що право власності позивачів на спадковий житловий будинок, доведено, а відтак, таке може бути успадковане позивачами.

Outcome: approved