Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом 13 травня 2016 року, обґрунтовуючи його тим, що 23 серпня 1986 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, в 1986 році вона розпочала свою трудову діяльність в колгоспі ім. Димитрова Софіївського району Дніпропетровської області, де працювала диспетчером. В даному господарстві працював шофером її чоловік [PERSON] У вересні 1986 року колгосп ім. Димитрова виділив їм для проживання житловий будинок [ADDRESS], в якому 23 жовтня 1986 року вона та чоловік зареєструвались і стали проживати. Після реорганізації колгоспу ім. Димитрова в КСП ім. Димитрова на початку 1996 року даний житловий будинок після сплати коштів було передано їм у власність, але на жаль ніяких документів не збереглось. Від шлюбу з [PERSON] мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які в будинку [ADDRESS] постійно проживають до цього часу. Оселившись в будинок, позивач з чоловіком за власні кошти та власними силами зробили в ньому ремонт, відремонтували та збудували нові господарчі споруди. В подальшому завели власне господарство, розводили птицю та худобу, вирощували продукти харчування на присадибній ділянці домоволодіння, сплачували за комунальні послуги та земельний податок. 29 жовтня 2009 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, а [INFO] [PERSON] помер. З моменту їхнього вселення з чоловіком в будинок, після розірвання шлюбу та смерті [PERSON] до теперішнього часу, крім позивачки та її дітей будинком ніхто не користувався, позивач є єдиною, хто утримує домоволодіння у сфері свого фактичного впливу. Таким чином, з 23 жовтня 1986 року по теперішній час, тобто на протязі часу, що перевищує десять років, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє домоволодінням [ADDRESS] Дніпропетровської області, в зв'язку з чим просить визнати за нею, [PERSON], право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області, загальною площею 64,7 м2, вартістю 19866 гривень; визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області, загальною площею 64,7 м2, вартістю 19866 гривень; визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області, загальною площею 64,7 м2, вартістю 19866 гривень. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву слухати справу без її участі та без фіксації технічними засобами. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовільнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву слухати справу без участі їхнього представника. Проти заявлених вимог не заперечує. Представник третьої особи - служби у справах дітей Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву слухати справу без його участі, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав: Звертаючись до суду з даним позовом, позивач керувався нормами ст.344 Цивільного кодексу України та виходячи з доведеності позовних вимог . А саме , акцентує увагу, що з 1986 року вона добросовісно заволоділа чужим майном, а саме будинком [ADDRESS] Дніпропетровської області та продовжує відкрито, безперервно володіти домоволодіння протягом більш, ніж десять років, а тому вважає, що позовні вимоги є законним та обґрунтованими. Згідно довідок виконкому Жовтневої сільської ради Софіївського району № 661 та № 660 від 22 березня 2016 року [PERSON] дійсно проживає за адресою [ADDRESS] з 23 жовтня 1986 року та має слідуючий склад сім'ї: дочка [PERSON] - [INFO], син [PERSON] - [INFO] (а.с. 28,30), що підтверджується копіями погосподарських книг №6 за 1986-1990 роки; № 8 за 1991-1995 роки; №6 за 1996-2000 роки; №6 за 2001-2005 роки; №4 за 2006-2010 роки; №7 за 2011-2015 роки; № 4 за 2016-2020 роки (а.с. 31-36). В технічному паспорті, складеному начальником ОКП "Софіївське БТІ" від 24 вересня 2015 року є запис, що замовником технічної інвентаризації будинку по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 14). Згідно звіту про незалежну оцінку домоволодіння по [ADDRESS] ринкова вартість об'єкта станом на 29 березня 2016 року становить 59600,00 грн. Приймаючи рішення про задоволенню позову , суд виходить з наступного . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Таким чином, в розумінні вказаної статті ЦК України, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, тривалості та безтитульності володіння. У відповідності до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Таким чином, суд приймає до уваги те, що з 1 січня 2001 року по теперішній час минуло більше 10 років. Крім цього, відповідач в своїй заяві від 19 травня 2016 року ( вих. № 188/02-16) вказує, що проти заявлених вимог не заперечує. Вирішуючи питання щодо даної позиції відповідача, суд бере до уваги наступне. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України та у відповідності до п.24 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визнання відповідачем позову може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в тому випадку, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача ). Дана позиція відповідача дає суду підставу вважати, що останній позов визнає, тобто не заперечує проти визнання права власності на житловий будинок за позивачем. Отже, визнання позову зазначеним відповідачем не суперечить чинному законодавству та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, позивач в частині визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно (садибу з господарськими будівлями та спорудами) надав суду достатньо доказів, а тому позов підлягає задоволенню. Також суд дійшов висновку про можливість звільнення відповідача від сплати судових витрат. На підставі викладеного, ст.344 , 397 ЦК України,

Outcome: approved