Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що чоловік позивача з 02.08.1993 працював у колгоспі «імені Котовського». Колективному сільськогосподарському підприємству «імені Котовського» колективної фірми «Житомирінвест» видано Державний акт серії ЖТ №06-24 000004, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право колективної власності за №3 від 25.04.1994. У додатку №1 до вказаного Державного акта «Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства» чоловік позивача [PERSON] вказаний під номером 476, отже, він мав право на земельну частку (пай) із земель, що перебували у колективній власності вказаного КСП. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом, інші спадкоємці, які претендують на спадщину, відсутні. Однак, за життя спадкодавець [PERSON] не встиг оформити належним чином право власності на земельну частку (пай) та виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку, здійснити державну реєстрацію прав на земельну ділянку. Враховуючи, що до позивача перейшло право на земельну частку (пай) та яке позивач немає змоги оформити відповідно до вимог законодавства у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, який посвідчує право спадкодавця на земельну частку (пай), тому позивач змушена звернутись до суду із позовною заявою про визнання права. Позивач у судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона одночасно зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач - Чуднівська міська рада Житомирської області не забезпечила участь свого представника у судовому засіданні. До суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом в.о. Чуднівського міського голови Костякова С.М. від 19.11.2019, відповідно до якого відповідач позов не визнає і просить розглядати справу без участі представника міської ради. Крім того, в.о. Чуднівського міського голови Костяковим С.М. 19.11.2019 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. На підставі статей 211, 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту - ЦПК України), суд вважає можливим розгляд справи за відсутності сторін та ухвалення рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 1497,1 га землі передано колективному сільському господарству «імені Котовського» колективної фірми «Житомирінвест» Турчинівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акту про право колективної власності на землю від 25.04.1994 серії ЖТ № 06-24-000004 (а.с. 6-8). Відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, чоловік позивача - [PERSON] включений до даного списку громадян - членів КСП під номером 476 (а.с. 13). Чоловік позивача - [PERSON] з 02.08.1993 працював у КСП «імені Котовського», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.12.2009 (а.с. 9). Відповідно до інформації, наданої завідувачем Чуднівської державної нотаріальної контори Липовою Г.О. спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. Отже, інші спадкоємці, крім дружини спадкодавця - [PERSON] - позивача у справі, відсутні. Відповідно до частин 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, позивач [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка та з 20.12.2009 їй належить уся спадщина [PERSON] . Відповідно до ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ч.9 ст.5 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 у редакції від 05.05.1993, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з частинами 6-9 статті 6 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 у редакції від 05.05.1993 при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. До числа осіб, які працюють у сільському господарстві, належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ і організацій. До числа осіб, зайнятих у соціальній сфері, належать працівники освіти, охорони здоров`я, культури, побутового обслуговування населення, зв`язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів, а також пенсіонери з числа цих осіб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства (за наявності) чи нотаріально засвідчена виписка з неї (за наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом мають особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно зі ст.1261 ЦК України У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Щодо заяви відповідача - Чуднівської міської ради про застосування трирічного строку позовної давності, у якій представник відповідача стверджує, що з дня смерті [PERSON] ( [INFO] ) пройшло вже більше 3 років, протягом яких позивач не оформив своє право власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне: -чоловік позивача помер [INFO] ; -відповідно до положень частин 3, 5 ст.1268 ЦК України позивач [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка та з 20.12.2009 їй належить уся спадщина [PERSON] -відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. -Закон не встановлює будь яких строків для отримання особою правовстановлюючого документа, який посвідчує її право на спадкове майно, яке належить цій особі відповідно до закону з дня відкриття спадщини; -право позивача є триваючим у часі і строк позовної давності для захисту цього права розпочинає перебіг не з дня виникнення права, а з дня, коли інша особа порушила, не визнала чи оспорила таке право особи; -позивач звернулась до суду не за захистом вже порушеного чи оспореного права, а за визнанням її права, оскільки для подальшої реалізації цього права особа повинна мати правовстановлюючий документ, що посвідчує таке право; -до дня звернення позивача до суду не існувало жодної особи, яка б порушувала, не визнавала чи оспорювала право позивача на спадкове майно і лише з дня подання до суду відповідачем відзиву на позовну заяву (19.11.2019) можна стверджувати про не визнання та оспорювання права позивача певною особою - Чуднівською міською радою Житомирської області (відповідачем у справі); -отже, строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущений, тому положення ч.4 ст.267 ЦК України застосуванню не підлягають. З таких підстав суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування підлягають задоволенню як обґрунтовані та доведені. На підставі наведеного вище обгрунтування та

Outcome: approved