Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати частково недійсним договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року в частині передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» права вимоги за кредитним договором №0709/0608/45-046 від 27 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON], відповідно до Додатку №1 до договору факторингу від 28 листопада 2012 року, який укладений між ПАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «Сведбанк», та позивачем укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 61700 доларів США. Погашення кредиту здійснюється фіксованими платежами у валюті кредиту. Крім того, між [PERSON] акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» 28 листопада 2012 року було укладено договір факторингу №15, у відповідності до якого банком було відступлено право вимоги за кредитними зобовязаннями позивача. Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» немає генеральну та індивідуальну ліцензії видані [PERSON] Банком України, відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» не міг набути прав вимоги за валютним кредитом, а тому договір факторингу в частині набуття відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» валютних зобовязань позивача суперечить актам цивільного законодавства. Позивач у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» та відповідач [PERSON] акціонерне товариствао «Сведбанк» в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, поважність причин неявки суд не повідомили. Тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши надані позивачем письмові докази, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «Сведбанк» укладено кредитний договір №0709/0608/45-046, відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 61700 доларів США на строк по 27 червня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у термін, передбачений цим договором. Крім того, 28 листопада 2012 року між [PERSON] акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15. Відповідно до п. 2.1. договору факторингу банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває право вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Відповідно до витягу з реєстру заборгованостей боржників №1-Б, що є додатком до договору факторингу, [PERSON] акціонерне товариство «Сведбанк» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» набуло право вимоги за валютними зобовязаннями позивача за кредитним договором №0709/0608/45-046 в сумі 126733,10 доларів США. Отже, між відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» та відповідачем [PERSON] акціонерне товариство «Сведбанк» укладено договір про відступлення права вимоги за валютним кредитом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.\~ Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону встановлено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Як вбачається з витягу комплексної інформаційної системи Держфінпослуг Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є фінансовою установою, яка внесена до державного реєстру фінансових установ, та надає такий вид фінансових послуг як послуги з факторингу. Відповідно до п. 1 розпорядження №352 від 06 лютого 2014 року виданого [PERSON] комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.03.2014р. за №342/25119, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Постановою Правління [PERSON] Банку України Про затвердження Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій від 9 серпня 2002 року N 297, небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв'язку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету. Так, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно з законом фактором у договорі може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа-підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). Для укладення договору факторингу банк повинен мати банківську ліцензію, видану [PERSON] Банком України (ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, і відповідний письмовий дозвіл [PERSON] Банку України, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. №15-93. В той же час, інші, ніж банки, фінансові установи (юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом) можуть бути фактором за умови, що право на надання цієї фінансової послуги встановлено законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, які здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати генеральну валютну ліцензію [PERSON] Банку України, яка надається їм згідно з Положенням про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій , яке затверджене постановою Правління [PERSON] Банку України від 09 серпня 2002 року за №297. Як встановлено судом [PERSON] України не надавав відповідачу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»» генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій та індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, що підтверджується листом [PERSON] Банку України. Отже, суд приходить до висновку, що договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року суперечить актам цивільного законодавства, оскільки відповідач 1 ані генеральну, ані індивідуальну ліцензію [PERSON] Банку України не отримував, а відтак і не міг набути прав вимоги за зобовязаннями позивача за валютним кредитом. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За ч 3.ст. 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9 згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правовим актам, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Визнання правочину недійсним є наслідком його вчинення з порушенням закону. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оспорюваний правочин не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що встановлені\~статтею 203 ЦК України.

Outcome: approved