Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, згідно наданих уточнень, про визначення місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] разом з нею. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на даний час вона з донькою проживає в м. Електросталь Московської області Російської Федерації та у неї почали виникати складнощі, коли вона вирішила змінити зареєстроване місце проживання дитини. Відповідно до норм діючого законодавства для цього потрібна згода відповідача або рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Оскільки відповідач такої згоди не надає, позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач до суду не з`явився, хоча про дату та місце проведення слухання повідомлявся належним чином, надав заяву, згідно якої позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю визнає та просить розглянути справу за його відсутності. Повноважний представник третьої особи Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області до суду не з`явилася, надала заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності, при вирішенні питання поклалася на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Приписами ст.206 ЦПК України унормовано, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 03.06.2015р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Крім того, заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 03.06.2015р. стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини щомісяця, починаючи з 8 травня 2015 року до досягнення повноліття доньки. На даний час мати [PERSON] з донькою [PERSON] проживають в м. Електросталь Московської області Російської Федерації, дитина має посвідку на проживання іноземного громадянина та поліс обов`язкового медичного страхування. Як вбачається із довідки, виданої директором МОУ «ЗОШ№1», [PERSON] , [INFO] навчається в 5-му класі школи №1 міського округу Електросталь Московської області. Мати дитини [PERSON] працює менеджером по рекламі в ТОВ «Хордєллой», що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача [NUMBER] . Відповідач, згідно наданої до суду заяви, позовні вимоги про встановлення місця проживання дитини разом з матір`ю визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зважаючи на те, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підлягають до задоволення. Згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.42\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог, 50 відсотків судового збору відшкодовується позивачу за рахунок відповідача та 50 відсотків судового збору підлягають поверненню позивачу із державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: approved