Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача із позовом про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровані позивач, її син - [PERSON] та [PERSON], яку було 27.03.2009 року зареєстровано за вказаною адресу за її проханням для працевлаштування у м.Донецьку. Однак,фактично, відповідач ніколи не проживала у спірному будинку, майна що їй належить у будинку немає, комунальні послуги відповідач не сплачує, у підтримці будинку в належному стані участі не приймає. Позивач вказує, що реєстрація відповідача у спірному будинку змушує її сплачувати комунальні послуги за зареєстровану, але не мешкаючу відповідача, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме у будинку [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні надала суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення(а.с.20) та надала аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві та додала, що відповідач в її будинку була зареєстрована, як стороння особа, не проживає в даному будинку з березня 2009 року, тобто з моменту реєстрації, тому вона вважає, що на цей час порушуються її права як власника житла, а саме вільно здійснювати своє право володіння, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, день та місце розгляду справи повідомлялась належним чином(а.с.19), від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м.Донецька від 10.07.2012 року та витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу на праві приватної власності належить 1/1 домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). З 27 березня 2009 року відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується домовою книгою (а.с.7-9) Відсутність відповідача [PERSON], яка зареєстрована, але не мешкає за адресою: [ADDRESS] без поважних причин з березня 2009 року, тобто більш 1 року, підтверджується актами складеними квартальною мікроради "Александров"- [PERSON] в присутності двох сусідів: [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS] від 30.11.2013 року та від 03.04.2014 року (а.с.10-11). Як встановлено в судовому засіданні, підставою свого позову позивачка вказала порушення її прав власника житла вільно здійснювати своє право володіння, користування та розпорядження майном зі сторони відповідача, яка тривалий час, понад 4 роки не проживає у спірному будинку, тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником жилого будинку [ADDRESS], у якому зареєстровано відповідача, як сторонню особу. В судовому засіданні безперечно встановлено, що відповідач без поважних причин не проживала у спірному будинку понад один рік, не є членом сім'ї власника жилого приміщення, не проживала з нею, не вела спільне господарство, тому суд вважає, що право позивачки як власника будинку підлягає захисту, і відповідач підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно платіжного доручення (а.с.1) суд вважає за необхідне стягнути на її користь з відповідачів судові витрати, які були сплачені позивачем. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16,319,321,383,386,391 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст. ст. 10, 11,60, 212, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд -

Outcome: approved