Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи його підставність тим, що вона, [PERSON] , є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] приходиться їй сином, місце проживання якого було зареєстроване у належному їй житловому будинку, утім фактично він не проживає у вказаному будинку з 2002 року, не несе жодних зобов`язань щодо утримання майна, тому позивач вважає, що останній втратив право на користування належним їй житлом. Оскільки відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації місця проживання, а даний факт перешкоджає їй як власнику повною мірою здійснювати свої правомочності щодо належного майна, вказане стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 17.10.2019 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву. У визначений судом строк відповідач відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надав, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що\~відповідно до Свідоцтва про право власності від 26.02.2009 (а.с. 4), [PERSON] являється власником житлового будинку із відповідними господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] . Як убачається із записів Домової книги на вищевказане домоволодіння (а.с.6, 7), у належному позивачеві житловому будинку було зареєстроване 07.06.1993 місце проживання відповідача [PERSON] , що також підтверджено відомостями органу місцевого самоврядування, утім [PERSON] на території сільської ради зареєстрований, однак не проживає з 2002 року і по даний час. Позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача, таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком. За правилами статті 150 ЖК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наведене кореспондується із вимогами статті 383 ЦК України. За змістом статті 401\~ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. За статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач приходиться позивачеві сином, місце проживання якого було зареєстроване у належному їй житловому будинку з 07.06.1993, утім фактично не проживає у вказаному будинку з 2002 року, не несе жодних зобов`язань щодо утримання майна. Встановлені судом обставини підтверджують відсутність відповідача понад один рік без поважних причин за місцем зареєстрованого місця проживання, що є юридичним фактом та підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Відповідно до\~статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права особи на користування житловим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2\~ст. 406 ЦК України, у зв`язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved