Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй належить на праві власності житловий будинок № [ADDRESS]. У вказаному помешканні з 2013 року зареєстрована відповідач та її малолітній син, однак з часу реєстрації вказані особи там ніколи не проживали та не проживають. На теперішній час позивач бажає оформити субсидію на комунальні послуги та має намір користуватися іншими соціальними пільгами, проте наявність реєстрації в її будинку відповідачки та її сина створюють в цьому перешкоди. В зв'язку з даними обставинами, [PERSON] просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві, оскільки наявність реєстрації відповідача та її сина в будинку створює перешкоди власнику в користуванні та розпорядженні своїм майном Відповідач в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. За наявності матеріалів у справі, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені документи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та спорудами від 31.01.20065р. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Як вбачається з довідки Новофедорівської сільської ради від 11.07.2016р, в будинку [ADDRESS], що належить [PERSON] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Актом обстеження прожимвання [PERSON] складеного комісією сільської ради 14.07.2016 року було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в житловому будинку позивача, однак не проживають та ніколи не проживали в ньому. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. Таким чином, в зв'язку з відсутністю відповідача та її сина за місцем реєстрації понад 1 рік, останні втратили право на користування житловим приміщенням [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved