Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. Відповідач по справі [PERSON] являється її рідним братом. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , яка залишила заповіт посвідчений 04.12.1995 в виконкомі Негівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області. Вищезазначеним заповітом своє спадкове майно спадкодавець [PERSON] заповіла позивачу. Зокрема до складу спадщини входить житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , інвентаризаційна вартість якого становить 801 927 гривень. Позивач зазначає, що звернулася в установленому законом порядку до приватного нотаріуса Лесюк П.В. із заявою про право на спадщину за заповітом на спадкове домоволодіння, однак, постановою приватного нотаріуса від 27.12.2020 №679/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене спадкове майно, оскільки свідоцтво про право власності витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок видане на ім`я відповідача, а не на ім`я спадкодавця. Проте позивач вважає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.12.2015 [NUMBER] , яке видане на ім`я відповідача є недійсним через, те що відповідно до свідоцтва №б/н від 21.03.1991 спірне домоволодіння належало членам колгоспного двору, головою якого є [PERSON] , а також згідно довідки №908 від 08.10.2019 позивач із відповідач та їх мати з дня їх народження зареєстровані і спадковому будинку. Таким чином, відповідач без згоди позивача та спадкодавця [PERSON] приватизував спірне домоволодіння ставши єдиним його власником. Тому, на підставі викладеного позивач просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] та визнати за нею право власності спадковий житловий будинок із господарськими спорудами, який залишився після смерті [PERSON] . Представник позивача - адвокат Жовнір М.Й. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просить прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, проте подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задоволити. Державний реєстратор сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради Ільчишин Д.В. теж подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] (а.с. 14), яка являється матір`ю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] (а.с. 12,13). За життя [PERSON] склала заповіт від 04.12.1995 (а.с. 15), який не змінювався і не відмінявся (а.с. 38), при цьому згідно довідки № 357 від 29.12.2020 у зазначеному заповіті ім`я заповідача помилково записано, як « [PERSON] », хоча правильним слід вважати ім`я « [PERSON] » (а.с. 18). Даним заповітом спадкодавець заповіла належне їй майно де б воно не було і з чого на складалося , що буде належне їй на день смерті позивачу [PERSON] . Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21.03.1991 домоволодіння по [ADDRESS] належить членам колгоспного двору головою якого є спадкодавець [PERSON] (а.с. 17). При цьому, як вбачається із довідки виданої виконкомом Верхнянської сільської ради № 08 від 05.01.2021 поштова адреса спадкового житлового будинку змінена із [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с. 19), а його інвентаризаційна вартість станом на 30.12.2020 становить 801 927 грн. (а.с. 26). Після смерті матері [PERSON] позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 36). Однак, приватним нотаріусом Лесюк П.В. позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по [ADDRESS] відмовлено, оскільки право власності на спадкове домоволодіння зареєстроване за [PERSON] , а не за спадкодавцем (а.с. 35). Із свідоцтва про власності від 23.12.2018 (а.с. 27) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 28) слідує, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Поряд з цим, відповідно до довідки № 908 від 08.10.2019 зазначено, що в [ADDRESS] по день смерті мешкала і була зареєстрована [PERSON] , а станом на 02.04.2018 в даному домоволодінні і поданий час зареєстровані її донька [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 38). Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Зважаючи на те, позивач [PERSON] , як особа, яка постійно проживала із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та яка протягом строку не заявила про відмову від неї, вважається такою, що прийняла спадщину до якої входить житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Судом встановлено, що інших спадкоємців за заповітом немає, та немає спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, які визначені ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Так, як позивач [PERSON] являється донькою померлої та на момент смерті матері проживала і була зареєстрована із нею в спадковому будинку і являється єдиним спадкоємцем за заповітом, то вона має право на спадкування. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - четвертою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1, 2, 4 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Згідно ч. 5 п. 5 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши обставини справи, враховуючи те що спадкове господарство по [ADDRESS] належало на праві особистої власності спадкодавцю [PERSON] , як голові колгоспного двору, а також те що позивач [PERSON] являється єдиними спадкоємцем за заповітом і вона постійно проживала у спадковому домоволодінні і фактично прийняла спадщину, суд приходить до висновку, що оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане з порушенням норм чинного законодавства та воно порушує права позивача, як спадкоємця померлої власниці [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а тому його слід визнати недійсним та скасувати. Відповідач на спадкове майно не претендує, про що свідчить подана ним до суду заява. Таким чином, зібрані по справі докази та належна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч.1 ст.142 ЦПК України , у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 8019,27 грн. за вимогу майнового характеру та 908 грн. за вимогу немайнового характеру., що в сукупності становить 8927,27 грн. та підтверджується відповідними квитанціями (а.с.8,9). Враховуючи, що відповідач визнав позов, тому є підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме в сумі 4463,66 гривень. На підставі викладеного ст.ст. 1223, 1258, 1261, 1268-1269 ЦК України,

Outcome: approved