Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь не виплачену заробітну плату за період з 2010-2011 р.р. в сумі 11\~523,9 грн., індексацію заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 01.12.2011 року у розмірі 1492,18 грн., а також середню заробітну плату за період затримки розрахунку з 23.06.2017р. та моральну шкоду у розмірі 5\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.04.2007р. її прийнято на посаду старшого комірника господарської служби, 24.10.2007 року переведене на посаду начальника господарського відділу [PERSON] «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011р. переведена на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду начальника господарського відділу. 17.04.2013р. була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні відповідач не провів з нею розрахунку. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31.08.2017 року стягнено з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2012 року по квітень 2013 року та середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати з 17 квітня 2013 року по 23 червня 2017 року. Відповідно за період з 2010-2011 роки їй виплачено не в повному розмірі заробітну плату. Таким чином, невиплачена заробітна плата за період з 2010-2011р.р. становить 11\~523,9 грн. та індексація заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 31.12.2011 року становить 1492,18 грн. На її неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.06.2017р. по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду у розмірі 5\~000 грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, подала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задоволити, та просить розглядати справу у її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивачка з 01.04.2007р. перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала на посаді старшого комірника господарської служби, 24.10.2007р. переведена на посаду начальника господарського відділу, 01.04.2011р. переведена на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «ЛАЗи» на посаду начальника господарського відділу; 17.04.2013р. була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з нею повного розрахунку. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31.08.2017 року позов [PERSON] задоволено, стягнено з відповідача [PERSON] «ЛАЗ» на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з жовтня 2012 року по квітень 2013 року в сумі 3\~674,64 грн. та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку з 17 квітня 2013 року по 23 червня 2017 року у розмірі 88\~949,52 грн. Як вбачається із розрахунку позивача, зробленого виходячи із індивідуальних відомостей УПФ, відповідачем за період з 2010-2011 років проводилося нарахування та виплата їй заробітної плати не в повному розмірі, у звязку із чим на час її звільнення утворилася заборгованість за вказаний період в розмірі 11\~523,9 грн. 64 коп. З огляду на те, що відповідачем не надано ні позивачці, ні суду відомостей іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення. У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обовязок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці», працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до положень ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також суд враховує, що відповідно до положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що з нього слід стягнути суму індексації заробітної плати з 01.01.2010 року по 31.12.2011 року в розмірі 1\~492,18 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за час затримки розрахунку з 23.06.2017 року по день ухвалення рішення суму , суд приходить до висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення з огляду на те, що вимоги не конкретизовані в конкретному проміжку часу та не зазначений розмір такої виплати, окрім того не наданий розрахунок середнього заробітку, а також позивачем не надано жодного доказу в підтвердження такого. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивачем, всупереч вимог встановлених ст.10, 60 ЦПК України, не подано суду жодних доказів, які б свідчили про заподіяння їй моральної шкоди, а тому в задоволенні вимоги про відшкодування такої слід відмовити. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 грн. Рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст.367 ЦПК України допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст.116-117, 237-1 К3пП України, ст.ст.27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved