Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про зобов'язання зняття арешту на майно. Мотивує свій позов тим, що постановою державного виконавця ВДВС Новоукраїнського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 червня 2006 року було накладено арешт на все його майно та оголошено заборону на його відчуження. Дана постанова була винесена на підставі виконавчого листа № 2-1942 від 06 жовтня 2003 року, виданого Новоукраїнським районним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. Згідно відповіді ВДВС від 04.04.2014 року виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] аліментів завершено в 2007 році та відповідно до п. 9.9 "Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби" строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить три роки, а тому вказане виконавче провадження знищене. Через відсутність норм в Законі України «Про виконавче провадження», що передбачають зняття арешту за наявністю відповідних обставин (умов), органами ДВС позивачу було запропоновано вирішити дане питання в судовому порядку. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у попереднє судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ст. 130 ч. 4 ЦК України, ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. Згідно зі ст.174 ч.4, ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши наявні в матеріалах справи, письмові докази, суд вважає, що визнання представником відповідача позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку із чим є підстави для ухвалення судового рішення у попередньому судовому засіданні. Судом встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС Новоукраїнського РУЮ АА № 945219 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 червня 2006 року було накладено арешт на все майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Згідно копії витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 08.04.2014 року, на підставі постанови ВДВС Новоукраїнського РУЮ серія АА № 945219 від 05.06.2006 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та зареєстровано 15.06.2006 року за № 3335696, Новоукраїнською районною державною нотаріальною конторою. Згідно довідки відділу ДВС Новоукраїнського РУЮ № 3352 від 04.04.2014 р., виконавче провадження щодо боржника [PERSON] завершене в 2007 році. Станом на 04.04.2014 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на контролі у відділі ДВС відсутній. Відповідно до п. 9.9. та 9.10 вимог Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 р. № 2277/5 строки зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки, після чого вони підлягають знищенню, оскільки виконавче провадження щодо боржника [PERSON] завершено в 2007 році зняти арешт немає можливості у зв'язку із закінченням строків його зберігання. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 319 ЦК передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що право власності позивача обмежено арештом, але підстави для його накладення на момент розгляду справи відсутні, у зв'язку із чим вимоги позовної заяви підлягають задоволенню. На підставі ст. 13 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України

Outcome: approved