Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 01.02.2007 року працював на філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на посаді водія ІІ класу, звільнений з роботи 09.03.2015 року за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). В день звільнення відповідачем не був проведений з позивачем розрахунок по заборгованості заробітній платі в сумі 12826,36 грн., в зв'язку з чим позивач звернувся до суду. 20.05.2015 року рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі з урахуванням інфляції в сумі 18 449,89 грн., середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 09.03.2015р. по 30.04.2015р. у сумі 5781,88 грн., компенсацію за невчасну виплату заробітної плати 157,72 грн., 3% річних 248,19 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., всього 25637,68 грн. Після звернення вказаного рішення до примусового виконання 20.04.2016 року відповідач на виконання судового рішення провів повний розрахунок з позивачем, тому просить на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час затрмимки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2015р. по день фактичного розрахунку 20.04.2016р. в сумі 39472,45 грн., судові витрати покласти на відповідача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судовому позивач позов підтримав, просив суд позов задоволити. Посилався на те, що після винесення рішення про стягнення йому не виплачених при звільненні сум, відповідач тривалий час не виконував судове рішення, тому звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, в наданому суду запереченні посилалась на те, що на виконання рішення відповідачем перераховувались кошти 30.12.2015р. та 20.04.2015р. Вказувала, що згідно з п.57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України Суд, аналізуючи положення частини першої статті 117 КЗпП України та частини другої зазначеної статті дійшов висновку, що ці положення не передбачають права на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлено судом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються трудовим законодавством.\~\~ \~\~\~\~\~ \~ Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. \~За ч. 2 ст. 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~Встановлено, що [PERSON] працював\~з 01.02.2007 року на філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на посаді водія ІІ класу. Звільнений з роботи позивач 09.03.2015 року за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власника уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення відповідачем не був проведений з позивачем розрахунок по виплаті нараховану заборгованість по заробітній платі в сумі 12826,36 грн. та компенсацію на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20.05.2015р. стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі з урахуванням інфляції в сумі 18 449,89 грн., середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 09.03.2015р. до 30.04.2015р. у сумі 5781,88 грн., компенсацію за невчасну виплату заробітної плати 157,72 грн., 3% річних 248,19 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., всього 25637,68 грн. На виконання рішення відповідачем кошти виплачені платіжним дорученням № 731 від 30.12.2015р. в сумі 14109,36 грн., в тому числі основний борг 12826,36 грн., виконавчий збір 1283 грн., платіжним дорученням № 1011 від 20.04.2016р. в сумі 12811,32 грн. Під заробітною платою, що належить працівникові, або належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1мотивувальної частини Рішення №\~8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року). На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України у рішенні 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Оскільки 30.12.2015р. позивачу була виплачена заборгованість по нарахованій заробітній платі 12826,36 грн., а 20.04.2015р. компенсація втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати 157,72 грн., яка є складовою заробітної плати, яка підлягала виплаті при звільненні, суд погоджується з доводами позову про проведення остаточного розрахунку з позивачем 20.04.2016р. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. \~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. (ч.2 ст.117 КЗпП України). Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавцю щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс14 викладено наступну правову позицію. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У постанові у справі\~№ 6-159цс13 від 22.01.2014 р. Верховний Суд України зазначив, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, про те, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин не застосовується ст.117 КЗпП України.\~\~\~\~ За змістом ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу є обовязковий для всіх субєктів владних повноважень, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Щодо посилань представника відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України» то необхідно зазначити наступне. Згідно з п.57 зазначення рішення Суд зазначає, відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Тобто в даній справі застосовною є ч.2 ст.117 КЗпП України, якою врегульовано виплату при звільненні звільненому працівнику належних сум при наявності спору про їх розмір, проте між сторонами в даній справі при звільненні позивача не існувало спору про розмір заборгованості по заробітній платі, а тому підлягає застосуванню ч.1 ст.117 КЗпП України. Крім того, у п.58 рішення від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України» Суд зазначає, що «що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам». Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримці по день фактичного розрахунку 20.04.2016р. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20.05.2015 р. встановлено, що середній заробіток позивача складає 111,19 грн., що не оспорювалось відповідачем. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 06 серпня 2014 року по 11 лютого 2015 року, тому до стягнення з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку з 30.04.205р. по 20.04.2016р. ( 355 днів): 111,19 грн.х 355 днів= 39472,45 грн. При подачі \~позову даної категорії \~\~позивач був звільнений від оплати судового збору, тому відповідно до ст.88 ЦПК України оплата судового збору покладається на відповідача пропорційно до задоволеної частини \~позовних вимог. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved