Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним Договір дарування житлового будинку [ADDRESS], з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, укладений між [PERSON] і [PERSON] і посвідчений 24.11.2011 приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 1690; визнати недійсним Договір дарування магазину з літнім майданчиком, який розташований за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON] і посвідчений 24 листопада 2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 1691. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 27.09.2001 до 18.01.2012 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012 у справі № 2-901/11 шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу, коли позивач перебувала в Італії та заробляла там гроші для родини, відповідачем за спільні гроші було придбане майно, яке є їх спільною сумісною власністю подружжя, а саме: житловий будинок [ADDRESS], з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, магазин з літнім майданчиком, який розташований за адресою: [ADDRESS], легковий автомобіль GEELY, державний номер - [NUMBER]. В ході розгляду справи № 2-1394/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, позивач дізналась, що їх спільне майно житловий будинок та магазин з літнім майданчиком за Договорами дарування від 24.11.2011 було подаровано відповідачем своїй матері [PERSON] Позивач вважає, що зазначені договори дарування мають бути визнані недійсними, оскільки майно, яке було подароване, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] в момент укладення правочинів - 24.11.2011 Договорів дарування житлового будинку і магазину з літнім майданчиком перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем. Тобто при укладенні Договорів дарування не були дотримані спеціальні правила, встановлені для відчудження спільного майна подружжя, а саме: письмова згода другого з подружжя на відчудження майна, яке передається в дар. Відповідач приховав від позивача, що він має намір подарувати нерухоме майно своїй матері - [PERSON] та не запитав у [PERSON] згоди на відчудження майна шляхом дарування, чим порушив права позивача. Позивач жодної згоди на укладення оскаржуваних Договорів дарування не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самих Договорів або такої згоди. Нотаріус при посвідченні договорів не переконався в тому, чи не порушують дані правочини права і охоронювані законом інтереси сторін за договором та третіх осіб, зокрема, право власності на дане нерухоме майно дружини дарувальника, [PERSON], не пересвідчився чи перебуває [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, не пересвідчився чи є письмова згода другого з подружжя, оформлена нотаріально, на відчудження нерухомого майна шляхом дарування. В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та зазначила, що спірні договори укладено 24.11.2011, тобто під час знаходження сторін у шлюбі, оскільки шлюб між ними розірвано судом тільки 18.01.2012, нотаріус, який посвідчував спірні договори, не переконався, чи є її письмова згода на відчуження майна, що укладання договорів не суперечить інтересам співвласника майна, а саме позивача. В уточненій позовній заяві позивач зазначила, що нотаріусом порушені істотні умови під час укладення договорів, в них не зазначено розмір та кадастровий номер земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомості. Це прямо порушує умови Цивільного кодексу України і є підставою для визнання оскаржуваних правочинів -Договорів дарування від 24.11.2011 недійсними. Відповідач позовні вимоги не визнав, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити та надав до Станично -Луганського районного суду Луганської області письмове заперечення. В обгрунтування заперечення зазначив, що спірні договори відповідачем укладались згідно чинного законодавства, на час укладання договорів відповідач вже не знаходився у шлюбі, оскільки шлюб було розірвано за рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 25.08.2011. Нотаріус, який укладав спірні договори, переконався, що відповідач не перебуває у шлюбі і що укладення зазначених договорів не суперечить інтересам інших співвласників, оскільки їх не існує. Відповідач зазначив, що житловий будинок [ADDRESS], та магазин з літнім майданчиком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не є спільною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача, оскільки з позивачем спільне господарство не ведеться та шлюбні відносини припинені з 2006 року, що підтверджується рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.04.2011, яким встановлено факт, що [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] з грудня 2006 року по 15 квітня 2010 року у м. Щастя м. Луганська не проживають і не ведуть спільне господарство та з 16.04.2010 не проживають разом і не ведуть спільне господарство у смт. Петрівка Станично-Луганського району. Позивач проживала та працювала в Італії, коштів з Італії, як вона зазначає в своєму позові, відповідачу не пересилала. Магазин з літнім майданчиком було придбано відповідачем за особисті кошти, які він позичив у [PERSON] під розписку у розмірі 10 000 Євро. Житловий будинок ним було придбано за власні кошти, які він отримав від продажу своєї власної квартири, яка належала йому на праві приватної власності, та була придбана ще до шлюбу з позивачем, та яку він продав 11.03.2010 і у той же день придбав зазначений житловий будинок. Третя особа приватний нотаріус Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В. надав до Станично-Луганського районного суду Луганської області заперечення на позов [PERSON], в якому зазначив, щодійсно ним були посвідчені спірні договори дарування, під час їх посвідчення ним були виконані всі вимоги закону. На виконання вимог Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» № 1632-VII від 12.08.2014 та розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 дана цивільна справа була передана до розгляду зі Станично-Луганського районного суду Луганської області до Новопсковського районного суду Луганської області. Ухвалою Новопсковського районного суду від 28.09.2015 справу прийнято до провадження Новопсковського районного суду Луганської області. Відповідач [PERSON] надав до Новопсковського районного суду Луганської області письмові заперечення на позов, в яких, крім доводів викладених раніше, зазначив, що 20.10.2016 представником позивача до суду були надані письмові пояснення позивача [PERSON] за підписом позивача, які приєднано до матеріалів справи, та суд не переконався в тому, що пояснення підписані саме позивачем, адже остання з 2006 року по теперішній час перебуває в Італії. Також відповідач зазначає, що рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] за законом після смерті матері - [PERSON] та за заповітом після смерті [PERSON] на майно, до складу якого входить і нерухомість, яка була подарована [PERSON] (відповідачем) [PERSON] згідно Договорів дарування. Зазначене рішення набрало законної сили. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання 20.02.2017 без його участі, позов підтримує повністю. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просить суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином через оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр». Третя особа - приватний нотаріус Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В. у судове засідання не з'явився, згідно наданої заяви просить справу розглядати без його участі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20.10.2009 відповідно до договору купівлі-продажу магазину з літнім майданчиком, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., [PERSON] придбав магазин з літнім майданчиком за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.11.2011, право власності на магазин з літнім майданчиком за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] 11.03.2010 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., [PERSON] придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 11.03.2010, [PERSON] набув право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. 24.11.2011 між [PERSON], від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.11.2011 діяв [PERSON], і [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., та зареєстровано в реєстрі за № 1690. Відповідно до п. 1 Договору дарування житлового будинку [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], на земельній ділянці, норма розміру якої не визначена і буде встановлена Державним актом на право власності на землю або договором оренди. Пунктом 3 Договору дарування житлового будинку передбачено, що відчужуваний житловий будинок належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Незнайко Є.В. приватним нотаріусом Станично - Луганського районного нотаріального округу Луганської області 11.03.2010, за реєстровим № 280, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 11.03.2010 за № 3853760, у реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.03.2010, Станично-Луганським БТІ в реєстровій книзі № 13, номер запису 2115, реєстраційний номер 2213340. В пункті 4 Договору дарування житлового будинку зазначено, що дарувальник свідчить, що зазначений будинок на момент укладення цього договору не перебуває у спільній сумісній власності та є особистою приватною власністю дарувальника. Відповідно до заяви [PERSON], який діє від імені [PERSON], адресованої до нотаріуса при укладенні Договору дарування житлового будинку, останній зазначив, що [PERSON] на момент придбання відчужуваного житлового будинку у зареєстрованому шлюбі не перебував та з будь-якою жінкою однією сім'єю не проживав, одночасно підтверджує, що відчужуваний житловий будинок не є спільною сумісною власністю та знаходиться у особистій приватній власності [PERSON] 24.11.2011 між [PERSON], від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.11.2011 діяв [PERSON], і [PERSON] було укладено договір дарування магазину з літнім майданчиком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Незнайко Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №1691. Відповідно до п. 1 Договору дарування магазину з літнім майданчиком [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] магазин з літнім майданчиком, що розташований за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, норма розміру якої не визначена і буде встановлена Державним актом на право власності на землю або договором оренди. Пунктом 3 Договору дарування магазину з літнім майданчиком передбачено, що відчужуваний магазин з літнім майданчиком належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Незнайко Є.В. приватним нотаріусом Станично- Луганського районного нотаріального округу Луганської області 20.10.2009, за реєстровим № 1630, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.10.2009 за № 3670677, у реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.10.2009, Станично-Луганським БТІ в реєстровій книзі № 1, номер запису 29, реєстраційний номер 28519718. В пункті 4 Договору дарування магазину з літнім майданчиком зазначено, що дарувальник свідчить, що зазначений магазин з літнім майданчиком на момент укладення цього договору не перебуває у спільній сумісній власності та є особистою приватною власністю дарувальника. Відповідно до заяви [PERSON], який діє від імені [PERSON], адресованої до нотаріуса при укладенні Договору дарування магазину з літнім майданчиком, останній зазначив, що [PERSON] на момент придбання відчужуваного магазину з літнім майданчиком у зареєстрованому шлюбі не перебував та з будь-якою жінкою однією сім'єю не проживав, одночасно підтверджує, що відчужуваний магазин з літнім майданчиком не є спільною сумісною власністю та знаходиться у особистій приватній власності [PERSON] Судом встановлено, що 27.09.2001 між [PERSON] та [PERSON] Петрівською селищною радою Станично-Луганського району Луганської області зареєстровано шлюб, про що свідчить рішення Станично - Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012 у справі 2-1361/2011. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до заочного рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 25.08.2011 у справі № 2-901/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно відмітки на рішенні, рішення набуло законної сили 06.09.2011. Ухвалою Станично - Луганського районного суду Луганської області від 24.11.2011 у справі № 2-901/2011 за результатом розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 25.08.2011 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу скасовано. Згідно рішення Станично - Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012 у справі 2-1361/2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 31.01.2012. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Статтею 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 31.01.2012. Отже, до 31.01.2012 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. До особливостей спільної власності подружжя відносяться наступні: частки кожного з подружжя не визначені; вважається, що кожен з подружжя, при здійсненні правочинів щодо цього майна діє в інтересах подружжя та від імені подружжя; розповсюдження на майно, набуте під час шлюбу, режиму спільної сумісної власності не залежить від внеску кожного з подружжя у придбання цього майна, рівність прав подружжя щодо цього майна (навіть якщо під час придбання цього майна один з них з поважної причини не мав самостійного заробітку). В сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, що передбачено ст. 57 СК України. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Судом встановлено, що згідно рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.04.2011 у справі № 2о/27/2011 за заявою [PERSON] про встановлення факту окремого проживання, встановлено, що [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] з грудня 2006 року по 15 квітня 2010 року у м. Щастя м. Луганська не проживали разом і не вели спільне господарство, та з 16.04.2010 не проживають разом і не ведуть спільне господарство у смт. Петрівка Станично-Луганського району Луганської області. Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 07.02.2012 апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] на рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.04.2011 у справі № 2о/27/2011 за заявою [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства задоволено. Рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.04.2011 за заявою [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства скасовано, заяву [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства залишено без розгляду та роз'яснено право на звернення до суду з вказаними вимогами в порядку позовного провадження. Ухвала набрала законної сили негайно, в касаційному порядку не оскаржувалась. Доказів звернення відповідача до суду з відповідною заявою в порядку позовного провадження суду не надано. Отже, спірне майно, яке складається з житлового будинку та магазину з літнім майданчиком є спільним майном подружжя, яке набуте у шлюбі. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається зі спірних договорів дарування, до нотаріуса при укладенні оскаржуваних договорів дарування житлового будинку та магазину з літнім майданчиком, додані заяви [PERSON], який діяв від імені [PERSON], в яких зазначено, що [PERSON] на момент придбання відчужуваного житлового будинку та магазину з літнім майданчиком у зареєстрованому шлюбі не перебував та з будь-якою жінкою однією сім'єю не проживав, одночасно підтверджує, що відчужуваний житловий будинок та магазин з літнім майданчиком не є спільно сумісною власністю та знаходиться у особистій приватній власності [PERSON] Отже, позивач згоди на укладення спірних договорів дарування не надавала. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Як зазначається у Наказі Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (який був чинний на момент укладення спірних договорів) про наявність згоди другого подружжя зазначається у тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Як зазначено вище, рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.04.2011 за заявою [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства скасовано ухвалою апеляційного суду Луганської області від 07.02.2012, яка набрала законної сили. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано Станично - Луганським районним судом Луганської області 18.01.2012. Рішення набрало законної сили 31.01.2012. Таким чином судом встановлено, що спірні договори дарування відповідачем [PERSON] було укладено в період шлюбу з [PERSON], спірне майно набуто подружжям у шлюбі. Відповідно до положень ст. 60, ч. 3 ст. 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач в судовому засіданні визнав, що про перегляд заочного рішення про розірвання шлюбу йому було відомо, про розгляд судової справи він був обізнаний. Також відповідач зазначив, що йому відомо про дату укладення спірних договорів, що це відбувалося одночасно з розглядом справи про розірвання шлюбу. Також відповідач визнав, що спірне майно набуте ним у шлюбі. Сам факт розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно подружжя, а отже відповідач [PERSON], укладаючи спірні договори дарування повинен був отримати згоду позивача на укладення таких договорів. Натомість відповідач [PERSON] зазначив нотаріусу, що у шлюбі не перебуває, відчужуване майно не є спільною сумісною власністю, що не відповідає дійсності. За таких обставин, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає доведеним той факт, що позивач не надавала згоду на укладення спірних договорів, а тому спірні договори є недійсними. Що стосується доводів відповідача про те, що нерухоме майно, яке було подароване ним [PERSON] за спірними договорами Дарування, є його особистою власністю та придбано на його особисті кошти, оскільки з дружиною шлюбні стосунки припинені з 2006 року та не велося спільне господарство, суд не приймає з огляду на таке. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Станично - Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012. Рішення набрало законної сили 31.01.2012. Як визначено положеннями ст. 60, ч. 3 ст. 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не надано до суду доказів того, що шлюбні стосунки з [PERSON] з 2006 року були припинені, рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 27.04.2011 за заявою [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства скасовано ухвалою апеляційного суду Луганської області від 07.02.2012, заяву [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та ведення самостійного господарства залишено без розгляду та роз'яснено право на звернення до суду з вказаними вимогами в порядку позовного провадження. Ухвала набрала законної сили негайно. Ухвалою Станично-Луганського районного суду Луганської області від 18.01.2012 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили Таким чином, судом встановлено, що магазин з літнім майданчиком та житловий будинок відповідачем [PERSON] було придбано в 2009 та 2010 роках відповідно, тобто в період шлюбу з [PERSON], також спірні договори дарування відповідачем [PERSON] було укладено саме в період шлюбу з [PERSON] Крім того, під час укладення спірних договорів Дарування 24.11.2011 відповідач [PERSON] знав, що в Станично-Луганському районному суді Луганської області на розгляді перебуває заява [PERSON] про перегляд заочного рішеннявід 25.08.2011 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та що ухвалою Станично - Луганського районного суду Луганської області від 24.11.2011 заочне рішення від 25.08.2011 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу скасовано, але не повідомив про цей факт нотаріуса. Тому під час укладення договорів в порушення вимог сімейного та цивільного законодавства не була надана нотаріально посвідчена згода другого з подружжя на укладення таких договорів. Відповідач в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не довів суду, що спірне майно, було набуте ним за його особисті кошти. Надана суду розписка свідчить лише про факт отримання відповідачем від [PERSON] грошових коштів, однак не доводить того факту, що саме за ці кошти було придбано ним спірне майно. Суд також не приймає до уваги посилання відповідача про те, що [PERSON], яка померла [INFO], за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла синові - [PERSON], та відповідно до рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 31.07.2012 у справі № 2-480/12 встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини за законом після смерті матері [PERSON] та за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на спадкове майно, до складу якого входить магазин з літнім майданчиком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та житловий будинок [ADDRESS] Так, дійсно вказані факти свідчать про прийняття [PERSON] спадщини після померлої [PERSON], зокрема на спірне майно, на яке померла набула право власності за спірними договорами дарування, однак факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] не свідчить про дійсність правочинів - спірних договорів дарування. Що стосується викладених в запереченні доводів відповідача [PERSON] про те, що суд при приєднанні до справи письмових пояснень позивача [PERSON], що надані в судовому засіданні 20.10.2016 її представником, не переконався, що вони підписані саме позивачем, адже остання перебуває в Італії, суд не приймає до уваги, оскільки жодних доказів на підтвердження цього відповідач не надав, позивач діє через свого представника, та сумніву щодо належності доказів наданих представником позивача 20.10.2016 не має. Доводи відповідача про те, що спірне майно було ним відчуджено, коли він з позивачем не перебував у шлюбі, судом не приймаються, оскільки це майно є спільною сумісною власністю, так як набуте одним із подружжя у шлюбі. Так, ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності подружжя на майно, що передбачено ст. 68 СК України, згідно якої розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Таким чином, суд дійшов висновку, що при укладенні спірних договорів дарування відповідачем [PERSON] не було подано письмову згоду другого з подружжя, що є порушенням закону та підставою для визнання спірних договорів дарування недійсними. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов обгрунтований, доведений, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача у рівних частках з кожного.

Outcome: approved