Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9798,58 грн. та суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку по заробітній платі, починаючи з 06.01.205 року по день постановлення рішення у справі. В обґрунтування вимог позивач пояснив, що з 21.11.2012 року по 05.01.2015 року він працював у Житомирському обласному спеціалізованому ремонтно-будівельному підприємстві протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України, на посаді менеджера. Протягом усієї трудової діяльності підприємство затримувало виплату заробітної плати, оплачуючи її частинами, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Позивач вказав, що за період роботи на підприємстві ним не було використано щорічної відпустки і при звільненні він має право на компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. 10.04.2017 року представником відповідача Поліщуком Р.М. подано письмове заперечення на позовну заяву, в якому представник вказав, що у підприємства перед [PERSON] відсутня заборгованість по заробітній платі. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача 9798,58 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та 127 496,81 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача Бас А.М. в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що за наказом керівника, на підставі висновку експерта було проведено коригування заробітної плати позивача в грудні 2015 року на суму 6547,61 грн., тому заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку відсутня. Зазначив, що триває на розгляді кримінальне провадження відносно колишнього директора підприємства [PERSON], яка є дружиною [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON], які шляхом зловживання посадовим становищем привласнили кошти підприємства, в т.ч. шляхом встановлення надбавки позивачу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Спірні правовідносини регулюються ст.ст. 47, 115, 116, 117, 127 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що згідно трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 02.08.2012 року було прийнято на роботу до Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України, на посаду адміністратора, 21.11.2014 року переведено на посаду менеджера в цьому ж підприємстві та 05.01.2015 року звільнено з роботи. Відповідно до Наказу № 2-к від 05.01.2015 року при звільненні [PERSON] підлягала до нарахування компенсація за невикористану відпустку 10 календарних днів (т. 2, а.с. 157). 24.04.2015 року між [PERSON] та Житомирським обласним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України було укладено Договір №2 про розстрочення грошових зобов'язань (заборгованості) по виплаті розрахунку у зв'язку зі звільненням (далі - Договір №2). За умовами вказаного договору [PERSON] надав згоду на те, що всупереч вимогам законодавства України про працю, у зв'язку зі складним матеріальним становищем підприємства, розрахунок по зобов'язанням з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку будуть проводитись на умовах укладеного договору. Відповідно до п.п. 1.2. Договору №2 заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 9798,58 грн. та мала бути виплачена за період з травня 2015 року по квітень 2016 року рівним платежем у розмірі 816,55 грн. щомісячно (т.1, а.с. 22). У довідці від 23.05.2017 року за №0353/05-23 Житомирське обласне спеціалізованого ремонтно-будівельне підприємство протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України зазначило, що у Договорі №2 у графі «Назва платежу» зазначена заборгованість по заробітній платі перед [PERSON], що суперечить предмету договору. Та вказано, що станом на 23.05.2017 року у підприємства відсутня заборгованість перед [PERSON] (т. 1, а.с. 163). Зазначення в п.1.2 Договору № 2 від 24.04.20145 року, в графі назва платежу «заборгованість по заробітній платі перед [PERSON].» замість [PERSON], суд визнає опискою, оскільки стороною договору був [PERSON] і саме останній підписав вказаний договір. Крім того, зі змісту розрахункових листів [PERSON], які надані та засвідчені саме відповідачем вбачається, що розрахунковий листок за грудень 2014 року містить відомості про борг організації на кінець місяця 8102,16 грн., розрахунковий листок за січень 2014 року містить відомості про борг організації на кінець місяця 9019,40 грн.( без урахування компенсації за невикористану відпустку)( т.3 а.с. 233-234). Відповідачем не надано суду доказів про те, що після звільнення [PERSON] з останнім проводився будь який розрахунок. В матеріалах справи містяться видаткові касові ордери, згідно яких [PERSON] виплачувались кошти за період з 14.01.2014 року по 16.12.2014 року (т. 2, а.с. 46-112). Проте, відповідачем не надано відомостей про нарахування заробітної плати за період роботи позивача, тому врахувати надані касові ордери, як доказ про відсутність заборгованості не представляється можливим. На спростування позовних вимог щодо наявності заборгованості по заробітній платі при звільненні відповідач посилався на те, що відповідно до наказу-розпорядження №3 від 24.01.2014 року, винесеного директором Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України [PERSON], [PERSON] встановлено щомісячну доплату до посадового окладу в розмірі 1600,00 грн., з 01.01.2014 року (т. 1, а.с. 166). Висновком судово-економічної експертизи №63 від 19.09.2015 року встановлено безпідставні нарахування зарплати в вигляді надбавок [PERSON] та [PERSON] за період з 01.01.2010 року по 11.11.2014 року. Наказом №7 від 01.12.2016 року, винесеним директором Житомирського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України Роговим М.А., зобов»язано бухгалтерію підприємства внести коригування до бухгалтерського обліку щодо нарахованих, але не виплачених сум заробітної плати по працівниках [PERSON] та [PERSON] за період з 01.01.2010 року по 11.11.2014 року (т. 1, а.с. 164). На підставі вказаного наказу проведено коригування на суму 6547,61 грн. про що свідчить розрахунковий листок за грудень 2016 року ( а.с. 32, Т. 2), таким чином заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] відсутня. Положення ст. 127 КЗпП України передбачають обмеження відрахувань із заробітної плати. Так, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо (постанова Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.99 р. № 13). За наявності у власника права здійснювати відрахування із заробітної плати працівника з метою повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, він може видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку з дня виплати неправильно обчисленої суми. Для відрахування таких сум згода працівника не потрібна. Його заперечення також не можуть перешкоджати відрахуванню. Пропуск зазначеного строку означає неможливість не тільки видання наказу (розпорядження) про відрахування із заробітної плати, але й стягнення суми заборгованості працівника перед підприємством взагалі. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про відсутність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] та вважає заперечення такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, оскільки наказ-розпорядження №3 від 24.01.2014 року про встановлення позивачу надбавки в розмірі 1600,00 грн. не скасований, не визнаний недійсним, наказ про внесення коригування від 01.12.2016 року видано за сплином майже двох років після звільнення позивача, не у встановлений законодавством строк та суперечить ст. 127 КЗпП України, зміст наказу не містить відомостей на яку суму проведено коригування, з даним наказом не ознайомлений позивач, згоду на відрахування з заробітної плати позивач не надав. Крім того, представник відповідача посилаючись на відсутність заборгованості по розрахунковим не зміг зазначити в який спосіб виплачено різницю між заборгованістю та коригуванням (9798,58 грн. - 6547,61 грн.), в зв»язку з чим заборгованість могла бути відсутньою. Довідка від 23.05.2017 року за №0353/05-23 відповідачем не підтверджена первинними документами, які містять вільні зразки підпису позивача про отримання коштів, чи надання згоди на відрахування з заробітної плати. Так само як і не надано доказів про те, що з [PERSON] проведено розрахунок після укладення договору №2 від 24.04.2015 року про розстрочення грошових зобов'язань (заборгованості) по виплаті розрахунку у зв'язку зі звільненням. Посилання представника відповідача на ту обставину, що первинні документи були вилучені під час досудового розслідування в кримінальному провадженні та відповідач не має можливості надати належним чином завірені копії первинних документів про виплату заробітної плати, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано відповідного протоколу про вилучення документів з їх повним переліком, так само як перебуваючи потерпілою стороною в кримінальному провадженні відповідач не позбавлений був права звернутись до слідчого та в подальшому до суду для отримання копій документів, які спростовували б вимоги позивача щодо виплати розрахункових. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач належного розрахунку з позивачем в строки передбачені ст.47, 116 КЗпП України не провів, тому підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 9798,58 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Згідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (п. 20, 21 постанови Пленуму). Відповідно до пункту 2 наведеного Порядку у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові виплати компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо. Як вже зазначалось, [PERSON] було звільнено 05.01.2015 року, розрахунок на день ухвалення рішення судом не проведено. Згідно розрахунків заробітної плати, які надано відповідачем у період з 22 по 31 грудня 2014 року [PERSON] перебував у відпустці, та у січні 2015 року працював неповний місяць, а саме до 05.01.2015 року (т. 2, а.с. 233, 234). Таким чином для розрахунку середнього заробітку судом взято відомості про нарахування заробітної плати за жовтень, листопад 2014 року (т. 2, а.с. 231- 236) відповідно до яких середня заробітна плата становить 98,34 грн. за один день ( 2243,00 грн. заробітна плата за жовтень за 18 відпрацьованих днів + 1494,00 грн. заробітна плата за листопад 2014 року за 20 відпрацьованих днів, всього 3737,00 грн. : на 38 робочих дні). При цьому судом не враховано матеріальну допомогу нараховану в жовтні 2014 року в сумі 1710,00 грн. Пояснення відповідача від 06.06.2018 року ( а.с. 51 Т.3) в яких викладено відомості про середню заробітну плату позивача, суд до уваги не приймає, оскільки зі змісту пояснень розрахунок проведено за період з грудня 2013 року по листопад 2014 року, проте відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 розрахунок має бути проведений за останні два календарні місяці. Таким чином за період з 06.01.2015 р по день ухвалення рішення судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 127 859,28 грн. ( 98,34 грн. Х 892 дні затримки розрахунку) Висновок, який викладено в Рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012 року передбачає, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи викладене вище суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності щодо заявлених позивачем позовних вимог, оскільки доказів про те, що відповідач провів розрахунок з позивачем при звільненні суду не надано. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави.

Outcome: approved