Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 800,81 доларів США, що за курсом 27,31 грн, відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 серпня 2020 року, складає 21 870,12 грн за кредитним договором № LGY0GK00000134 від 24 вересня 2007 року та судові витрати. Позов обґрунтований тим, що між сторонами 24 вересня 2007 року був укладений договір LGY0GK00000134, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 7 000 доларів США на термін до 24 вересня 2027 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним в строк та в порядку встановленому кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач своєчасно Банку грошові кошти не повернув. 04 липня 2015 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, рішенням Лисичанського міського суду Луганської області позов задоволено та стягнуто заборгованість станом на 30 червня 2015 року. Позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача заборгованість з 3% річних від простроченої суми в розмірі 800,81 доларів США. Ухвалою від 23 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В прохальній частині позовної заяви представник позивача зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та проти винесення заочного рішення. Відповідач 29 березня 2021 року надав суду заяву в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Оскільки відповідно до положень ЦПК України розгляд вказаної справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Позивач має банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут АТ КБ «ПриватБанк». Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір LGY0GK00000134, відповідно до якого Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 24 вересня 2007 року по 24 вересня 2027 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 8 500,00 доларів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на суму залишку заборгованості. Згідно заочного рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30 вересня 2015 року позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволений та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 909,95 доларів США, що за курсом 21,01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.06.2015 р. складає 145 178 (сто сорок п`ять тисяч сто сімдесят вісім) грн., судовий збір у розмірі 1451 (одна тисяча чотириста п`ятдесят одна) грн. 78 коп., а всього 146629 (сто сорок шість тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн. 78 коп. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, однак, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання. Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін. У відповідності до положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З постанов Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц вбачається, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Судом встановлено, що позивач скористався правом звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту, звернувшись у 2015 році до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитом, вимоги якого задоволено заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 30 вересня 2015 року. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 564/2199/15-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. З правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц вбачається, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Пунктом 12 Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. За таких обставин проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 102 грн.

Outcome: approved