Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, відповідно до Інформаційної довідки з державних реєстрів щодо нерухомості суб'єкта за №123302323 від 09.05.2018, свідоцтва на право власності на житло за [NUMBER] від 10.12.1997 року та договору дарування від 14.05.2009 року, єдиним власником двокімнатної квартири [ADDRESS] є позивач по справі - [PERSON]. Довідкою - випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію підтверджується, що у вказаній квартирі зареєстровано двоє осіб - позивач та відповідач, [PERSON], [INFO], який приходиться рідним братом позивачу. З 2003 року відповідач у вищевказаному житлі не проживає, комунальні послуги не сплачує, жодних особистих речей у житлі не має, а з осені 2017 року взагалі поїхав з України. Не проживаючи на спірній жилій площі, не маючи ніякого відношення до неї, не несучи ніяких витрат на утримання жилої площі, відповідачі втратили право користування нею. Наявність реєстрації відповідача в даній квартирі, змушує позивача сплачувати більшу плату за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, що ставить його в складне матеріальне положення, що і стало причиною звернення до суду із вказаним позовом. Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивач просив його позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 19 червня 2018 року, було відкрито спрощене провадження по справі та надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Позивач надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 27). Відповідач в судове засідання не прибув та надав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. (а.с.23). Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Згідно до вимог ч.4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно з Інформаційної довідки з державних реєстрів щодо нерухомості суб'єкта за №123302323 від 09.05.2018, свідоцтва на право власності на житло за [NUMBER] від 10.12.1997 року та договору дарування від 14.05.2009 року, єдиним власником двокімнатної квартири [ADDRESS] є позивач по справі - [PERSON]. (а.с. 10-16). Довідкою - випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію №420 від 23.05.2013 року підтверджується, що у вказаній квартирі зареєстровано двоє осіб - позивач та відповідач, [PERSON], [INFO], який приходиться рідним братом позивачу. (а.с. 17). З 2003 року відповідач у вищевказаному житлі не проживає, комунальні послуги не сплачує, жодних особистих речей у житлі не має, а з осені 2017 року взагалі поїхав з України. Відповідач не є співвласником нерухомого майна за зазначеною адресою в квартирі, а реально в Україні та м. Одесі не з'являвся з 2003 року. Фактично він мешкає з осені 2017 року на території Російської Федерації. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" - громадянин України, а також іноземець чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. На підставі вищезазначеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнавши [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved