Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач звернулася із зазначеним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що із 04.06.2005 року по 01.09.2009 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач дитиною не цікавиться, аліментів не сплачує, про нього не піклується, більше 7 років його не бачив, проживає в іншому населеному пункті. Оскільки син проживає з нею, вона має постійну роботу, дохід, зустрічається з іншим чоловіком громадянином Італії, з яким має намір створити сім'ю і який буде турбуватися про її сина, тому просить визначити місце проживання дитини за місцем її проживання, надавши дозвіл на виїзд сина з нею за кордон на постійне місце проживання без згоди батька. У судовому засіданні представник позивача її вимоги підтримала повністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, подавши заяву про визнання позову, слухання та закінчення справи без його участі (а.с.48). Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, під час прийняття рішення покладається на думку суду (а.с.50). Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що із 04.06.2005 року по 01.09.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO], який не досяг 10 років, 01.09.2009 року шлюб між сторонами розірвано, син проживає разом із позивачем в м.Кам'янець-Подільський Хмельницької області. Позивач працює, має постійне місце роботи і доходи, проживає і зареєстрована в квартирі матері, де створені всі необхідні умови для проживання та розвитку сина, позивач проявляє батьківську турботу, виходячи з власних можливостей, додає зусиль щодо належного утримання та виховання сина, за місцем роботи характеризується позитивно . В свою чергу відсутні дані про забезпеченність відповідача житлом, він не надав доказів, що він має якісь доходи, а лише довідка про наявність у нього боргу по аліментам в сумі 26814,75 грн., встановлено, що він не проявляє зусиль щодо належного утримання та виховання сина, відсутні дані, що позивач чинила йому перешкоди у проживанні або у спілкуванні із дитиною. Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків(ч. 1 ст. 160 цього Кодексу ). Відповідно до ст. 161 СК України , якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.(ч. 3 ст. 171 цього Кодексу ). У матеріалах справи відсутнє рішення органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини як і акт обстеження умов проживання. З метою недопущення психоемоційного травмування малолітньої дитини, якій на час розгляду справи судом не виповнилось десяти років, положення вищезазначеної Конвенції, не вирішується питання про опитування дитини в судовому засіданні. Відповідач також не надав акт обстеження його житлово-побутових умов проживання з часу припинення подружніх відносин, а тому не виявилось можливим встановити житлово-побутові умови, в яких проживає відповідач, його оточення за місцем фактичного проживання, а відтак, й не виявилось можливим встановити наявність (відсутність) належних умов для проживання малолітньої дитини. В контексті вищевказаних положень Декларації та Конвенції, визначення місця проживання дитини з матір'ю слід визнати таким, що є у якнайкращих інтересах дитини, оскільки дитина з матір'ю за вказаною адресою проживає багато років, має сталі зв'язки в оточенні, як за місцем проживання так й за місцем навчання, зміна таких умов і зв'язків не відповідатиме інтересам дитини, при цьому, суд враховує, що відповідач не надав будь-яких об'єктивних доказів на спростування цього, а навпаки подав заяву про визнання позову. На підставі викладеного ці вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Що стосується надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суд приходить до наступного. Згідно ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України є проїзний документ дитини, а згідно ст.4 вказаного закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи відсутність на момент подачі позову згоди батька на виїзд дитини за кордон, його заяву в процесі розгляду справи про визнання позову, враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає, що ці вимоги позивача також є обгрунтованими та підлягають до задоволення. В зв'язку із задоволенням позову, судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved