Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] прозастосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання права власності на 1/20 частку нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 20 липня 2002 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №430. Під час проживання в шлюбі у позивача і відповідача [INFO] народився спільний син -[PERSON], який зареєстрований та проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира після смерті матері позивачки, [PERSON], у 2003 р. перейшла у спадщину чоловіку, дітям та батькам померлої на праві спільної часткової власності у наступному співвідношенні: позивачу, [PERSON] належало 1/10 частини квартири, її батьку, [PERSON] належало 6/10 частини квартири; діду позивачки, [PERSON], бабі позивачки, [PERSON], а також брату позивачки, [PERSON] належало по 1/10 частини квартири кожному. 15 липня 2011 року дід і баба позивачки подарували свої частки у квартирі своєму онуку (сину позивачки та відповідача), малолітньому [PERSON] [INFO] 17 лютого 2012 року позивачка уклала договір дарування квартири з відповідачем, за яким подарувала йому половину своєї частки у квартирі, тобто 1/20 частки квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що Договір дарування квартири був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим він є нікчемним; просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на 1/20 частку нерухомого майна за позивачкою. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] про час та дату був повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, про результати розгляду повідомити його належним чином. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус [PERSON] про час та дату була повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася, подала через канцелярію суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. У зв'язку із поданням відповідачем заяви про розгляд справи за його відсутності, на підставі ч.2 ст. 158 ЦПК України суд, з'ясувавши думку учасників процесу, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №430, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Під час проживання в шлюбі у позивача і відповідача [INFO] народився спільний син - [PERSON], який з моменту народження і до цього часу зареєстрований та проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. 30 листопада 2006 року між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER]. З метою відновлення сімейних стосунків, спільного виховання сина у повній родині 07 травня 2011 року між позивачем та відповідачем знову було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Після смерті матері позивачки, [PERSON], у 2003 р. квартира за адресою: [ADDRESS] перейшла у спадщину чоловіку, дітям та батькам померлої на праві спільної часткової власності у наступному співвідношенні: позивачу, [PERSON] належало 1/10 частини квартири, її батьку, [PERSON] належало 6/10 частини квартири; діду позивачки, [PERSON], бабі позивачки, [PERSON], а також брату позивачки, [PERSON] належало по 1/10 частини квартири кожному. 15 липня 2011 року дід і баба позивачки подарували свої частки у квартирі своєму онуку (сину позивачки та відповідача), малолітньому [PERSON] [INFO] З моменту одруження у 2002 році позивачка і відповідач із сином деякий час проживали у квартирі [ADDRESS]. Спільне проживання родини з іншими співвласниками квартири (батьком та братом позивачки) призводило до постійних конфліктів на грунті особистої неприязні між відповідачем та родичами позивачки, у результаті чого [PERSON] подав позов до Оболонського районного суду м. Києва з вимогою вселити його у квартиру, а відповідача, [PERSON], з неї виселити. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.09.2011 по справі №2-2402/2011 р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення та виселення. Вказане рішення набуло законної сили після його перегляду Апеляційним судом м. Києва, що підтверджується матеріалами справи. Після укладення Договору дарування від 17.02.2012 конфлікт серед співвласників квартири [ADDRESS] поглибився, у зв'язку із чим [PERSON] та [PERSON] подали позов до суду до позивачки та відповідача про встановлення порядку користування жилим приміщенням. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.04.2013 по справі №2/756/1652/13 , залишеним у силі Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року по справі №2-756/2097/13 між сторонами спору визначено порядок користування спірною квартирою. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, з метою унеможливити виконання рішення суду у частині виселення чоловіка з квартири 17 лютого 2012 року позивачка уклала договір дарування квартири з відповідачем [PERSON], за яким подарувала йому половину своєї частки у квартирі, тобто 1/20 частки квартири. Однак для укладення договору дарування сторони не отримали згоду органу опіки і піклування - Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на укладення такого правочину. У результаті укладеного Договору дарування від 17 лютого 2012 року відбулося погіршення конфлікту між співвласниками квартири, що ще більше ускладнило процес спільного користування квартирою: здійсненні поточного ремонту, покращень у квартирі, що у свою чергу також негативно позначається на умовах розвитку і виховання сина позивачки і відповідача, який теж проживає у оспорюваній квартирі разом з матір'ю . Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Згідно з ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ч.1 ст. 55 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Відповідно до ч.1 ст. 56 Цивільного кодексу України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Питання видачі дозволу органом опіки та піклування урегульовано Постановою Кабінету Міністрів Україні від 24 вересня 2008 року №866, якою затверджено Порядок провадженнями органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини. Відповцдно до п. 67 Порядку для здійснення правочинів, право власності на яке або право користування яким має дитина, батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Такої заяви із необхідними документами від батьків дитини до органів опіки і піклування не надходило. Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що в силу частини другої статті 215 ЦК норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. Крім того, судом встановлено, що при укладенні договору дарування від 17 лютого 2012 року сторони не мали наміру щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, уклали вказаний договір лише з метою уникнення відповідальності за рішенням суду, яким зобов'язано відповідача виселитися зі спірної квартири, яке набуло законної сили. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За результатами аналізу вказаної норми вбачається, що договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, не висловлює такого бажання проживати там, а фактично зареєстрований та проживає за іншою адресою. Відповідач не бере ніякої участі в утриманні квартири, не сплачує комунальних платежів, не підтримує належний стан нерухомості. Вказане також підтверджується письмовими поясненнями позивачки та іншого співвласника квартири, [PERSON], який на даний час продовжує проживати у спірній квартирі. З урахуванням вказаного вище, на підставі повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи суд дійшов висновку про нікчемність правочину - Договору дарування 1/20 частини квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], (номер у реєстрі нотаріальних дій: 155). Відповідно до абз.5 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved