Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення з-під арешту належного йому майна, що накладений 6 серпня 2010 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції під час здійснення виконавчого провадження. В позові позивач зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження з викорнання вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2010 року, яким він засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна, в частині конфіскації майна. відвідування нотаріальної контори в інтересах нотаріального посвідчення правочину дізнався про наявність трьох арештів, накладених на все його майно державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції. Означений виконавчий документ у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернутий стягувачу на підставі постанови дерджавного виконавця від 05.11.2010 року. Як випливає із вказаної відповіді, в теперішній час в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя виконавчих проваджень відносно [PERSON] не перебуває. Наявність вказаного обтяження у відсутність виконавчого провадження обмежує позивача в реалізації повною мірою охоронюваного національним та міжнародним законодавством права власності. У зв`язку з викладеним позивач просить звільнити належне йому майно з-під арештів. Ухвалою судді від 05.06.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та розгляд справи у його відсутність, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою звернувся представник відповідача. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, повідомлення про розгляд справи без його участі не надав. Означені судом обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України знаходить за можливе вирішувати справу без участі позивача і його представника. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького МУЮ від 06.08.2010 року у виконавчому провадженні № 19314888 накладений арешт на майно боржника та оголошено про заборону його відчуження під час здійснення виконавчого провадження (а. с. 7). На підставі постанови державного виконавця від 05.11.2010 року виконавче провадження повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 8). На час звернення позивача до суду виконавчого провадження в Шевченківському відділі державної виконавчої служби не перебуває. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент вчинення вказаних заходів забезпечення виконавчого провадження, примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, а згідно із ст. 1 Закону виконавче провадження це сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання рішень судів. Суд вважає, що державний виконавець, в провадженні якого перебував виконавчий документ, діяв правомірно, прийнявши оскаржуваний захід забезпечення виконавчого провадження. Доля виконавчого провадження судом не встановлена. У відповідності до ст. 59 закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (1); надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника (2); отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах (3); наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням (4); відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно (5); отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову (6); погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (7); отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову (8); підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону (9). У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, як випливає із змісту частини 5 ст. 59 Закону. Як зазначено судом, виконавчий лист повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що у відповідності до ст. 59 Закону не дає підстав для скасування арешту державним виконавцем. У зв`язку з викладеним суд не вбачає ознак протиправності в тому, що державний виконавець, уповноважений на неухильне дотримання законності під час здійснення виконавчого провадження, не скасовує вказаний захід. Разом з тим, відсутність виконавчого провадження з 2010 року в провадженні підрозділів виконавчої служби за умови закінчення строку виконавчої давності позбавляє сенсу вжитий державним виконавцем захід виконавчого провадження, суперечить змісту ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що арешт застосовується для забезпечення реального виконання рішення, і посягає на право особи реалізовувати своє право власника повною мірою. Непорушність права власності гарантована Основним Законом України. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, а із змісту ст. 391 ЦК України випливає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права володіння та розпорядження своїм майном. Право власника захистити своє речове право внормоване наведеними положеннями закону, а також випливає із змісту роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідно до якого позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником цього майна. У зв`язку з викладеним суд вважає за можливе захистити право заявника та ухвалити про скасування арешту на належне йому як боржнику у виконавчому провадженні майно. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved