Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що за договором позики від 01.10.2013 р. відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 3 000,00 дол. США, про що свідчить розписка, та згідно якої відповідач зобов'язався повернути грошові кошти не пізніше 12.10.2013 р., утім, зобов'язання за договором не виконано. За підрахунком позивача відповідач має повернути йому суму боргу - 3 000,00 дол. США, та сплатити неустойку в розмірі 10% від суми боргу за кожен день прострочення та 3% річних, а усього 3 065, 00 дол. США. У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач в окремо наданій суду заяві просив суд розглядати справу у його відсутності, зазначив про визнання позову. Врахував заяви сторін та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; згідно з ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як було встановлено судом у цій справі, 01.10.2013 р. між сторонами у цій справі був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у борг 3 000,00 грн., взяв на себе зобов'язання повернути борг не пізніше 12.10.2013 р.; на підтвердження укладеного договору відповідач надав розписку, утім, зобов'язання не виконав. Згідно з ч. 1 ст. 1049 зазначеного вище кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, та, розглядаючи цивільну справу, судом відповідно до закону були встановлені факти та відповідні правовідносини. Як було встановлено судом, факт отримання відповідачем за цим позовом грошових коштів в розмірі 3 000,00 дол. США від позикодавця підтверджуються відповідною розпискою, в якій позичальник підтвердив отримання грошових коштів, строк їх повернення тощо. Разом з тим, відповідно до наданої розписки позичальник зобов'язався у випадку прострочення повернення позики сплатити неустойку в сумі 10% від отриманої суми за кожен день прострочення. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач порушив зобов'язання за договором позики, допустивши його невиконання, та позивач просить про настання відповідальності до боржника, яка передбачена ст. 625 ЦК, для суду вбачаються правові підстави для поновлення порушених прав позивача в обраний останнім спосіб, а саме для присудження стягнення грошової суми із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договором позики. Щодо розміру грошової суми, яка підлягає присудженню до стягнення з відповідача, суд керуються приписами ст. 625 ЦК України та бере до уваги розрахунок, наданий позивачем (оскільки відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, не заперечував проти наданого позивачем розрахунку, дане розцінюється судом як визнання даної обставини відповідачем, що не потребує у доказування на виконання ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Таким чином, з урахуванням курсу долара США станом на 09.04.2014 р. (11,87 грн.) для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 01.10.2013 р. в розмірі 36 381,55 грн. Приймаючи у даній справі рішення, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved