Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Енергодарського міського суду 06.02.2017 року з позовною заявою, в якій просить суд стягувати з відповідача - [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини із усіх заробітків відповідача щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конститу\-ції України є одним з головних конституційних обов'язків. Такий обовязок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Частиною 8 ст.7 СК України визначено,\~що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.ст.\~1,\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Суду як джерело права. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,\~опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу)\~\~матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2\~\~\~ст.182 СК України, тобто менший ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може\~перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.\~\~Це обмеження\~\~не\~\~поширюється на відрахування із заробітної плати в разі стягнення аліментів на неповнолітніх\~\~дітей та відбування боржником покарання у\~виді\~виправних\~робіт.\~\~У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати\~не\~може\~ перевищувати сімдесяти відсотків. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як зазначено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову. Враховуючи вищезазначене, а також те, що вимоги позивача визнаються відповідачем і підтверджуються наданими доказами, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує прав чи свобод або інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача. Крім того, згідно ч.3\~ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд, з урахуванням вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та ч.3 ст.88 ЦПК України вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь держави розмір судового збору, який становить 640 грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved