Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про продовження строку на прийняття спадщини, відкритої 23.05.2002 за реєстровим №7-4376 та визнання за нею права власності на ? квартири [ADDRESS]; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за реєстровим № 7-184, яке видане 25.12.2003 Першою Львівською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] Позов мотивує тим, що 06.11.2001 Першою Львівською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт, складений на її користь [PERSON], якому вона доводиться племінницею. Після смерті її дядька нотаріальною конторою 20.12.2002 заведена спадкова справа та 25.12.2003 видано свідоцтво про право на спадщину дружині померлого [PERSON] Зазначає, що на момент складання та посвідчення заповіту вона була неповнолітньою, не знала про його існування, нотаріальна контора під час відкриття спадщини після смерті дядька не повідомила її батьків і її про існування заповіту, не закликала її як спадкоємицю за заповітом до спадкування. При цьому, про існування вказаного заповіту позивач довідалася лише 19.01.2017, після чого 20.01.2017 звернулася із запитом до Першої Львівської державної нотаріальної контори, де вищевказана інформація була підтверджена. Внаслідок порушення її спадкових прав вона усно звернулась у нотаріальну контору, де дізналась, що спадщину після смерті [PERSON] намагається оформити відповідач. Ухвалою від 31.05.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні від 27.09.2017 представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив продовжити строк на прийняття спадщини за заповітом (реєстровий №7-4376) [PERSON], відкритої [INFO] після смерті [PERSON], визнати за нею право власності на ? квартири [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий № 7-184), яке видане [PERSON] 25.02.2003 державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Романенко Л.П. Окрім цього, представником позивача 27.09.2017 подано письмові пояснення, за якими вважає, що необізнаність спадкоємця [PERSON] про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У порушення п. 97 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Перша Львівська державна нотаріальна контора не вчинила жодних дій для повідомлення позивача як спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Окрім цього, зазначає, що третьою особою при заведенні спадкової справи після смерті [PERSON] не перевірялося за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору чи заповіту, в матеріалах спадкової справи №1291 відсутній заповіт [PERSON], вчинений на користь позивача. Також вказує на те, що [PERSON] (дружина [PERSON]) 20.12.2002 звернулася у вищевказану нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і отримала оспорюване свідоцтво, не вказала про наявність іншого спадкоємця [PERSON] за заповітом. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 31.05.2017 накладено арешт на квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,1 кв.м., (право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за реєстровим № 7-184, яке видане 25 грудня 2003 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON]). 16.01.2018 представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позов заперечує, вважає, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки позов про продовження строку на прийняття спадщини пред'являється до особи, яка прийняла спадщину, тобто, в даному випадку до [PERSON] Окрім цього, відсутні докази звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відмови у вчиненні нотаріальних дій, а тому не може бути задоволена позовна вимога про продовження строку на прийняття спадщини. Вважає, що не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири, оскільки [PERSON] не вступила в управління чи володіння спадковим майном або його частиною. При цьому, заявлений позивачем розмір частки квартири не відповідає цивільному законодавству 1963 року, оскільки дружина [PERSON] - [PERSON] на дату смерті чоловіка досягла пенсійного віку, була непрацездатною, що давало їй право на спадкування обов'язкової частки у вигляді 2/3 частин від спадкового майна [PERSON], незалежно від наявності заповіту. З огляду на це, підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину відсутні. Вважає, що позивачем не доведено її необізнаність про існування заповіту, а тому причини пропуску для продовження строку для прийняття спадщини не є поважними. Позивач у судовому засіданні 27.09.2017 позов підтримала, надала пояснення про те, що про складання [PERSON] на її користь заповіту стало відомо лише 19.01.2017 на похороні тітки [PERSON] При цьому, ствердила, що до спадщини вона нотаріальної конторою не закликалася. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав аналогічні пояснення. Вважає доведеним факт поважності причини пропуску позивачем строку звернення із заявою про прийняття спадщини за заповітом, який не скасований та не визнаний недійсним. Вказав, що оскільки позивач як на момент посвідчення заповіту, так і на час відкриття спадщини була неповнолітньою, відтак, в силу об'єктивних причин остання не знала про наявність заповіту і спадщину. При цьому, ствердив, що нотаріус при видачі [PERSON] свідоцтва на спадщину не з'ясовував наявність заповітів на спадкове майно, складених [PERSON] З огляду на викладене, вважає, що позивачем обрано ефективний на належний спосіб захисту порушених прав із врахуванням вказаних обставин справи, а тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві. Вважає позов недоведеним, а обставини, на які покликається позивач, необґрунтованими. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Заслухавши вступне слово учасників справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, суд позов задовольняє частково, виходячи з наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала подружжю [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], по ? частині кожному (т. 1 а.с. 78 звор., 79, 80). З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2001 [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Чаусом Л.М., зареєстрований в реєстрі за №7-4376, яким все своє майно заповів [PERSON], [INFO] (т. 1 а.с. 6). Як з'ясовано, позивач [PERSON] є племінницею [PERSON], відповідач є племінницею [PERSON], факт родинних стосунків учасниками справи не оспорюється (т. 1 а.с. 103, 104, 105, 106, 107, 108). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], [PERSON] помер [INFO] у віці 77 років, про що зроблено відповідний актовий запис №3359 (т. 1 а.с. 77 звор.). З копії спадкової справи №1291/2002, заведеної Першою львівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] вбачається, що 20.12.2002 дружина померлого [PERSON] звернулася із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме, ? частини квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 77). Позивачу на час смерті [PERSON] виповнилось 15 років, у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини за заповітом позивач не подала, від спадщини не відмовлялась, про існування заповіту в її користь не проінформована. Наведене підтверджується матеріалами справи, відповідачем не спростовано(т. 2 а.с.47). Встановлено, що 25.02.2003 державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Романенко Л.П. видано спадкоємиці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий № 7-184) на майно спадкодавця у виді ? частини квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 76 звор.). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.01.2017, [PERSON] померла [INFO] у віці 84 роки, про що зроблено відповідний актовий запис №14 (т. 2 а.с. 7). Як вбачається з копій спадкової справи №1/2017, заведеної приватним нотаріусом Біляк О.Я. Львівського міського нотаріального округу після смерті [PERSON], остання заповіла усе своє майно, в тому числі належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], відповідачу - племінниці [PERSON], [INFO] (т. 2 а.с. 10, 11). 18.01.2017 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Біляк О.Я. Львівського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом (т. 2 а.с. 6). Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно з ч.525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в ст.21 ЦК Української РСР 1963 року. За змістом частин 1,2 ст. 549 цього Кодексу спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно із ст. 550 ЦК Української РСР 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про нотаріат» та п. 97 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 16.06.1994 (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Згідно з вимогами п. 111-1 вищенаведеної Інструкції при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Перевірка наявності заповіту, а також його чинності здійснюється за допомогою Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. (п. 115 Інструкції). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є родичем позивача, пояснив, що 19.01.2017 на похороні [PERSON], у присутності всієї родини позивач [PERSON] дізналася про те, що її дядько [PERSON] у 2001 році склав на неї заповіт, яким, зокрема, заповів їй свою частку квартири. Про існування такого заповіту він безпосередньо довідався від покійного [PERSON] Як в позовній заяві, так і в ході розгляду справи позивач зазначала, що вона не проживала разом з [PERSON], на час смерті останнього та посвідчення заповіту була неповнолітньою, не знала про наявність заповіту до 19.01.2017, не закликалась нотаріусом, не відмовлялась від прийняття спадщини, дізналась під час поховання [PERSON] про існування заповіту, почала збирати документи, пред'явила позов до суду до відповідача, яка є племінницею тітки. 20.01.2017 [PERSON] звернулася із інформаційним запитом до Львівського державного нотаріального архіву щодо надання інформації по спадковій справі, заведеній після смерті [PERSON], та, зокрема, заповіту, складеного останнім на її користь (т. 1 а.с. 10). Як вбачається з архівної довідки №174/01-21 від 31.01.2017, позивачу надано інформацію про наявність складеного заповіту від 06.11.2001 (реєстровий №7-4376), заведення 20.12.2002 спадкової справи №1291 та видачі 25.12.2003 свідоцтва про право на спадщину за реєстровим №7-184. Окрім цього, повідомлено, що оскільки документи нотаріального діловодства Першої Львівської державної нотаріальної контори знаходяться на державному зберіганні з 1951 року по 2002 рік включно, повідомити про те чи закликалась позивач до спадкування Львівський державний нотаріальний архів немає можливості (т. 1 а.с. 11). Разом з цим, з наданих Першою Львівською державною нотаріальною конторою копій матеріалів спадкової справи №1291 встановлено, що у такій відсутні дані про з'ясування нотаріальною конторою інформації про наявність заповітів, складених [PERSON], їх посвідчення, відсутній і сам заповіт (реєстровий №7-4376). Окрім цього, у спадковій справі відсутня інформація, що позивача (котра була неповнолітньою) чи її батьків було повідомлено про наявність заповіту чи закликання до спадкування (т. 1 а.с. 75-82). З огляду на викладене, всупереч наведеним вище вимогам діючого на той час законодавства державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори не вчинив будь-яких дій для повідомлення [PERSON] про відкриття спадщини (здійснення виклику як спадкоємця за заповітом, публічне оголошення або повідомлення про це у пресі). Більше того, заповіт, складений [PERSON] на користь позивача у 2001 році, зареєстрований і посвідчений тією ж самою нотаріальною конторою, що давало змогу нотаріусу при підготовці до видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом з'ясувати наявність спадкоємиці за заповітом [PERSON] Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивач після смерті [PERSON] не зверталась до нотаріуса, оскільки була неповнолітньою, а дізнавшись про існування заповіта в її користь з заявою про прийняття спадщини як того вимагає ч.1 ст.1269 ЦК України звернулась до нотаріуса усно, але їй було відмовлено, оскільки право на спадкове майно у виді 1/2 частини квартири після смерті [PERSON] вже оформлено на його дружину [PERSON], видано свідоцтво про право на спадщину та роз"яснено про право звернутись в суд за захистом свого порушеного права. Оскільки заповіт від 2001 року в користь позивача на даний час у встановленому законом порядку недійсним не визнано, після смерті дядька позивач, будучи неповнолітньою, не була обізнана про існування заповіту, не відмовлялась від спадщини, в порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не повідомлена, що призвело до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане дружині покійного [PERSON] Тому суд визнає поважними причини, з яких пропущений строк на прийняття спадщини за заповітом і з метою ефективного захисту прав вважає задовольнити позов шляхом визнання за позивачем права на частину спадкової маси після смерті її дядька. При цьому, заперечення представника відповідача на позов про те, що позивач не вчиняла будь-яких дій стосовно подання заяви у нотаріальну контору для прийняття спадщини не береться судом до уваги, оскільки встановлено, що на час смерті [PERSON] позивач була неповнолітня і самостійно реалізувати своє право з оформлення права на спадкове майно за заповітом не могла, що є істотною, непереборною обставиною. При розгляді даної справи суд бере до уваги правову позицію, висловлену у Постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 (6-496цс17), згідно якої необізнаність про існування заповіту не тотожна таким обставинам, як відсутність інформації про смерть спадкодавця або спадкову масу, про що йдеться у інших правових позиціях Верховного Суду України. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Отже, необізнаність спадкоємця в даному випадку є поважною причиною. Разом з цим, визнаючи поважними причини, з яких позивач пропустила строк для прийняття спадщини, суд керується положеннями ст. 535 ЦК Української РСР 1963 року, якими визначено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Оскільки встановлено, що дружина [PERSON] - [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті чоловіка була непрацездатною, досягла пенсійного віку, це давало їй право на спадкування обов'язкової частки у вигляді 2/3 частин від спадкового майна [PERSON], а саме від 1/2 частини спірної квартири, незалежно від наявності заповіту, складеного ним на користь племінниці. Тому свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] слід визнати недійсним в частині 1/6 частини вищевказаної квартири, оскільки саме цей розмір позивач може успадкувати як спадкоємиця за заповітом після смерті [PERSON], з врахуванням права на спадкування обов"язкової частки [PERSON] Тому суд позов задовольняє частково, визнає частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане 25 лютого 2003 року спадкоємиці [PERSON], визнає за позивачем право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], оскільки іншого шляху, окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та він правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Задовольняючи частково позовні вимоги, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. На підставі ст. 535, 548-550 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та

Outcome: approved