Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 26.03.2013 року між нею та відповідачем Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 104. Від шлюбу вони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Подружне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя, шлюб та сім`ю. За час спільного проживання позивач дійшла висновку, що в них відсутні спільні інтереси та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Ведення спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено та не ведеться. Кожен з них живі власним життям , ведуть роздільний бюджет, шлюбні відносини припинені повністю більше півтора року тому. Зазначила, що ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 06.07.2017 року відносно відповідача було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ХУ ВК №27. Наразі досудове слідство закінчено, кримінальне провадження передано до суду. Також зазначила, що дитина позбавлена права тимчасового виїзду за кордон, зокрема, з метою лікування, навчання, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку за відсутності згоди батька, яку отримати фактично неможливо у зв`язку із перебуванням останнього у слідчому ізоляторі. Таким чином, визначення місця проживання дитини за рішенням суду буде відповідати її інтересам. Зазначила, що матеріальна забезпечена, працює на посаді директора ТОВ «Кверікс Україна». До виконання батьківських обов`язків ставиться відповідально, забезпечує свою доньку належним харчуванням, підтримує санітарні умови, піклується про стан її здоров`я, фізичний та психічний розвиток. Тому позивач просить визначити місце проживання дитини з матір`ю. Позивач та її представник [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав до суду заяву, згідно якої позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Також просив розглянути справу без його участі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої позов визнав, проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] не заперечував. Та просив справу розглянути без його участі. Представник третьої особи у підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Також просила розглядати справу без участі їх представника Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з вимогами ч.4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26.03.2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 104, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком дитини відповідно до свідоцтва є [PERSON] . За змістом положень ч. 1ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст.104, ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.03.2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 104. Спільне життя сторін не склалося, сторони не підтримують сімейно шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Відповідач на даний час знаходиться у ДУ «Харківський слідчий ізолятор». Кримінальна справа щодо нього знаходиться на розгляді Харківського районного суду Харківської області за п.4,6,12 ч. 2 ст. 115 та ч.3 ст.146 КК України. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї неможливо, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. За таких обставин шлюб підлягає розірванню, після розірвання шлюбу прізвище позивача суд залишає без змін. Щодо позову в частині визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої 20.11.1959 року резолюцією Генеральної Асамблеї ООН малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Як встановлено у судовому засіданні дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу та [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.02.2007 року № [NUMBER]. Згідно довідки №3 від 04.12.2018 року [PERSON] дійсно працює у ТОВ «Кверікс Україна» з 28.04.2014 року. На даний момент займає посаду директора. Як вбачається з довідки №20 від 05.12.2018 року [PERSON] , [INFO] зарахована до комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №272 ХМР» з 21.06.2017 року. Приводить і забирає дитину переважно мати, [PERSON] або бабуся. Мати постійно цікавиться вихованням, навчанням і розвитком дитини. Відвідує свята, розваги за участю доньки та батьківські збори в групі. Виконує надані вихователем групи рекомендації щодо розвитку, виховання і навчання дитини. Дитина завжди чисто та охайно одягнута відповідно до сезону. Мати вчасно оплачує квитанції за харчування дитини в ЗДО. Мати забезпечила дитину всім необхідним матеріалом для занять. Вихованням, розвитком, навчанням та забезпеченням дитини займається мати та бабуся [PERSON] Батько [PERSON] у персоналу групи розвитком дитини не цікавиться упродовж всього перебування [PERSON] в ЗДО. З листа №194 від 22.02.2019 року адміністрації КНП «Міська дитяча поліклініка №16» вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] та перебуває під наглядом фахівців закладу. Дівчинка відвідує лікарів закладу у супроводі матері, [PERSON] Мати опікується станом здоров`я [PERSON] , займається лікуванням під час її хвороби. Відповідач на даний час знаходиться у ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на підставі ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 06.07.2017 року. Кримінальна справа щодо відповідача знаходиться на розгляді Харківського районного суду Харківської області за п.4,6,12 ч. 2 ст. 115 та ч.3 ст.146 КК України. Із висновку №240 від 22.03.2019 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , вбачається, що дитина зареєстрована та проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 15.02.2019 року, для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. [PERSON] займає посаду директора в ТОВ «Кверікс Україна». Питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків додатково було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету ХМР. Служба у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з матір`ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з її матір`ю [PERSON] , оскільки судом встановлено, що позивач створила належні побутові умови, які забезпечують сталий та гармонійний фізичний, психічний та емоційний розвиток дитини, піклується про неї, виховує та утримує, проявляє турботу. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України

Outcome: approved