Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він добросовісно володіє житловим будинком протягом 10 років, інших осіб які б мали право чи претендували б на даний житловий будинок немає, тому просив суд визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/3 частину житлового будинку № 4-а з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Шевченка, у с.Ірша, Радомишльського району, Житомирської області. Позивач у попереднє судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. Представник відповідача у попереднє судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, просив розгляд справи проводити без участі його представника, позовні вимоги задовольнити повністю. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Виходячи зі змісту ст.4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON], народився 16.04.1968 року у с.Троєщина, Броварського району, Київської області. В листопаді 2006 року позивач з дозволу власника майна, [PERSON], вселився в 1/3 частину житлового будинку № 4-а з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Шевченка, у с.Ірша, Радомишльського району, Житомирської області. Вищезазначену частину житлового будинку [PERSON] отримав за договором дарування від [PERSON] 21.03.1995 року, даний договір був посвідчений у виконавчому комітеті Іршанської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за № 1-355, проте право власності обдарований не зареєстрував. Судом встановлено що [PERSON], помер 22.11.2013 року у віці 78 років в м.Києві, даний факт підтверджує копія актового запису про смерть №19424 від 22.11.2013 року. Згідно довідки яка видана КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради про наявність (відсутність) зареєстрованого майна №487 від 07.11.2017 року право власності на житловий будинок № 4-а з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Шевченка, у с.Ірша, Радомишльського району, Житомирської області не зареєстроване. Відповідно до виписки з погосподарських книг виконавчого комітету Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області за померлим [PERSON] рахується будинок, який знаходиться за адресою: с. Ірша, Радомишльського району, Житомирської області, вул.Шевченка, 4-а. Позивач оформити право власності на будинок № 4-а, що знаходиться по вул. Шевченка, у с.Ірша, Радомишльського району, Житомирської області не має можливості, оскільки право власності не зареєстроване а право власності на нерухоме майно набувається виключно за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідач дійсно з 2006 року відкрито, добросовісно користується вищезазначеною частиною житлового будинку, проводить ремонтні роботи та сплачує всі комунальні платежі. Згідно ст.344 ч.4 Цивільного Кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папері набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння (особа, яка не знала і не могла знати про перешкоди до набуття майна), безперервність, відкритість володіння (володілець не просто уповноважений, але зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Доказами відношення до майна в якості його власника можуть бути, такі дії володільця, як ремонт речі (будинку) за свій рахунок, страхування майна, передача майна на зберігання іншим особам тощо), давність володіння та його безперервність, тобто проживання і користування будинком. Як вбачається з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пунктом 14 зазначеної постанови вказано, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. За весь час володіння будинком ніхто не оскаржував право позивача на володіння та користування цим майном. Крім того, протягом всього зазначеного періоду, тобто понад одинадцять років позивач користувався будинком безперервно, як своїм власним майном, бо вважає його таким. За приписами ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач більше 11 років з 2006 року по даний час відкрито і безперервно володіє 1/3 частиною житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, розташованим по вул. Шевченка, 4-а в с. Ірша, Радомишльського району Житомирської області. З вказаного часу по теперішній час Вишевицька сільська рада, що діє від імені та в інтересах територіальної громади не оскаржувала ті обставини, що позивач відкрито і сумлінно володіє і користується зазначеним житловим будинком, таким чином суд вважає, що задоволення позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved