Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просила визнати недійсними договір іпотеки №014/3101/147353 від 11.04.2008 року, посвідчений Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1723, що укладений між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.04.2008 року між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та [PERSON] було укладеного кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» надав [PERSON] кредитні кошти в розмірі 395 000,00 (триста дев'яносто п'ять тисяч) доларів США 00 центів, а відповідач зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» як іпотекодержателем та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки № 014/3101/147353 від 11.04.2008 року, посвідчений Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1723. Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий цегляний будинок А, загальною площею 546, 9 кв. м., з яких житлова площа складає 148,1 кв.м., та інші господарські будівлі і споруди, що знаходяться в [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 1986 кв.м., надана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер - [NUMBER]. На підставі укладеного договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було накладено 1) заборону на будинок за адресою: [ADDRESS], номер РПВН: 13905015, реєстраційний номер обтяження: 7002640; 2) заборону на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], реєстраційний номер обтяження: 7002932. Окрім цього, Юрченко Л.Л. внесла в Державний реєстр іпотек запис про іпотеку будинку за адресою: [ADDRESS], номер РПВН: 13905015, реєстраційний номер обтяження: 7003010; а також запис про іпотеку земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER] реєстраційний номер обтяження: 7003010. З серпня 2002 року позивач проживала однією сім'єю з [PERSON]. З 12.02.2015 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Придбання житлового будинку та земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу здійснювалося під час проживання сторонами однією сім'єю. Вказаний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, як майно набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Посилаючись на те, що житловий будинок, що належить їй з [PERSON] на праві спільної сумісної власності, був переданий в іпотеку без письмової та нотаріально завіреної її згоди, як співвласника, чим було порушено її майнові права, а вказані обтяження завдають їй труднощі у розпорядженні своєю власністю, тому вона звернулась із відповідним позовом для захисту своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо позовних вимог та поклався на розсуд суду. Представник відповідача ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомивши. В матеріалах справи наявні письмові заперечення щодо задоволення позовних вимог. Третя особа, приватний нотаріус у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, та ухвалити рішення на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що 11.04.2008 року між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та [PERSON] було укладеного кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» надав [PERSON] кредитні кошти в розмірі 395 000,00 (триста дев'яносто п'ять тисяч) доларів США 00 центів, а відповідач зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» як іпотекодержателем та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки № 014/3101/147353 від 11.04.2008 року, посвідчений Юрченко Л.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1723. Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий цегляний будинок А, загальною площею 546,9 кв. м., з яких житлова площа складає 148,1 кв.м., та інші господарські будівлі і споруди, що знаходяться в [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 1986 кв.м., надана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер - [NUMBER]. З серпня 2002 року позивач проживала однією сім'єю з [PERSON]. З 12.02.2015 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Придбання житлового будинку та земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу здійснювалося під час проживання однією сім'єю. Також судом встановлено, що у відповідності до довідки, виданої Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 04.11.2016 року за №7559, позивач, її чоловік - [PERSON], син - [PERSON] (дата народження - [INFO]), дочка - [PERSON] (дата народження -[INFO]) з 2008 року по теперішній час проживають в житловому будинку, який є предметом іпотеки. Договір іпотеки укладався [PERSON] після придбання житлового будинку та земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, тобто на момент укладення договору іпотеки житловий будинок був у власності іпотекодавця. Таким чином, на момент укладення договору іпотеки в житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживали малолітні діти іпотекодавця, а саме син - [PERSON] (дата народження - [INFO]), дочка - [PERSON] (дата народження - [INFO]), які мали право на користування житловим приміщенням. Окрім цього, в довідці, виданій Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 04.11.2016 року за № 7559, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS], а разом з ним проживають: [PERSON] (дата народження: [INFO]), [PERSON] (дата народження: [INFO]), [PERSON] (дата народження: [INFO]), [PERSON] (дата народження: [INFO]), [PERSON] (дата народження: [INFO]), [PERSON] (дата народження: [INFO]). Таким чином, на момент укладення договору іпотеки в житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживали малолітні діти [PERSON], які поряд із ним, користувалися жилим будинком, і чиї майнові права було порушено в результаті укладання договору іпотеки. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3.5 та 6 статті 203 ЦК України, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 74 СК України, майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно зі ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Тобто, в момент купівлі житлового будинку, який і предметом договору іпотеки, позивач з відповідачем проживала однією сім'єю, а тому вказаний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності. Отже, укладення договору іпотеки іпотекодавцем потребувало в імперативному порядку отримання письмової та нотаріально завіреної її згоди. В статті 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, дата підписання Україною: 21.02.1990 року, дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року, дата ратифікації: 27.02.1991 року передбачено, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Частиною 3 статті 25 Конвенції передбачено, що держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 177 Сімейного кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основі соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції від 02.06.2005 року (яка була чинна на час вчинення договору іпотеки), держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтерес в дітей Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. У відповідності із абзацом 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» у редакції від 01.01.2006 року і яка була чинна на час вчинення договору іпотеки), батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в чинній редакцій та редакції, яка діяла на момент вчинення Договору іпотеки передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, в момент купівлі житлового будинку, який є предметом договору іпотеки, малолітні діти позивача, а саме [PERSON] (дата народження - [INFO]), [PERSON] (дата народження - [INFO]), проживали разом із ним в житловому будинку та мали право користування ним на підставі положень частини 1 статті 405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Отже, укладення договору іпотеки іпотекодавцем потребувало в імперативному порядку отримання згоди органів опіки та піклування. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України, а також ст.41 Конституції України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Суд критично ставиться до заперечень представника банку, оскільки на момент укладення договору іпотеки у житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживали малолітні діти власника [PERSON], які на підставі статті 405 ЦК України мали право користування житлом (що підтверджується належними та допустимими доказами), то укладення договору іпотеки однозначно потребувало згоди органів опіки та піклування. Поряд із тим, частиною 6 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, на підставі частини 6 статті 203 ЦК України та частини 1 статті 215 ЦК України, договір іпотеки є недійсним. Згідно ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved