Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до Чугуївського міського суду Харківської області із позовною заявою про визнання права власності в якій просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок, жилою площею 42,3 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] на підставі Договору дарування від 27.04.1982 року. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку житловою площею, 42,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На випадок смерті [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все, майно, де б воно не було та і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що за законом вона матиме право заповіла [PERSON] . [PERSON] на час смерті спадкодавиці, [PERSON] фактично проживав та був зареєстрований з нею за однією адресою. Таким чином [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] написав Позивачу [PERSON] розписку від 10.09.2019 року в якій зазначив, що отримав від позивача 20000 (двадцять тисяч) дол. США за житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] фактично продав Позивачу вказаний будинок однак за життя у втановленому законом порядку не переоформив та наразі Позивач не має змоги цього зробити у зв`язку з тим, що [PERSON] помер. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надала заяву про слухання справи без його участі. Представник Відповідача Чугуївської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі проти задоволення позову не заперечував, просив суд судові витрати покласти на позивача. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку житловою площею, 42,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав їй на підставі Договору дарування від 27.04.1982 року (а.с. 13-16). На випадок смерті [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все, майно, де б воно не було та і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що за законом вона матиме право заповіла [PERSON] , що підтверджується заповітом від 05.04.2013 року (а.с. 17). Відповідно до ст. 1277 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Саме постійне проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. [PERSON] на час смерті спадкодавиці, [PERSON] фактично проживав та був зареєстрований з нею за однією адресою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрований у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.04.2018 року та сторінками будинкової книги. Таким чином [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, хоча фактично у встановленому законом порядку на себе не переоформив. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 22). За життя [PERSON] написав Позивачу [PERSON] розписку від 10.09.2019 року в якій зазначив, що отримав від позивача 20000 (двадцять тисяч) дол. США за житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). Таким чином [PERSON] фактично продав Позивачу вказаний будинок однак за життя у втановленому законом порядку не переоформив та наразі Позивач не має змоги цього зробити у зв`язку з тим, що [PERSON] помер. Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У постанові по справі N 665/2266/16-ц Верховний Суд вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається. Обов`язковими умовами для визнання такого договору дійсним є: - встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину; - втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Враховуючи вищевикладені обставини та беручи до уваги, що позивач втратила можливість нотаріально посвідчити правочин у зв`язку з не оформленням попередніми власниками вказаного будинку в нотаріальному порядку та смерті [PERSON] договір може бути визнаний дійсним лише в судовому порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого законом від 17.07.97 №475/97-ВР гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може вимагати у судовому порядку визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою. Таким чином враховуючи, що [PERSON] здійснив відчуження будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивачу, хоча фактично не мав на це права оскільки у встановленому законом порядку не оформив його належним чином. Та враховуючи, що Позивач не знала про вказані обставини та не могла знати і беручи до уваги, що майно вибуло з володіння його власника з власної волі, суд приходить до висновку, що Позивач в порядку ст. 330 ЦК України набула права власності на вказаний житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved