Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернулась із позовом, який мотивує тим, що її баба [PERSON] була власником будинку, на який відкрилась спадщина. Відповідач відмовилась від спадкування даного будинку, вона з іншою спадкоємицею за законом - [PERSON] узгодили всі питання щодо спадкового майна, тому просить визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] та належав її бабі. У ході розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги, просить визнати за позивачкою право власності на будинок вцілому, враховуючи, що інші спадкоємці за законом - [PERSON] та [PERSON] від належних їм часток відмовляються. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні уточнений позов підтримав, дав пояснення аналогічні наведеним. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала позов, пояснивши, що не має жодних претензій на спадкове майно, розуміє, що внаслідок задоволення позову позивачки не претендуватиме на нього, пояснила, що після смерті баби за заповітом успадкувала інший будинок, з приводу чого й була заведена спадкова справа, тому жодних претензій на будинок по [ADDRESS] не має. В подальшому подала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, уточнений позов визнає. У ході розгляду справи до участі в справі залучено третю особу - [PERSON], яка в судовому засіданні визнала уточнений позов, пояснивши, що не має жодних претензій на спадкове майно, розуміє, що внаслідок задоволення позову позивачки не претендуватиме на нього, просила позов задовольнити. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з таких підстав. Відповідно до ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), який набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, до спірних правовідносин щодо питань про прийняття спадщини слід застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто Цивільний Кодекс 1963 року (далі -ЦК 1963 року). Згідно зі статтями 524, 527, 529 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON], яка була бабою сторін, померла [INFO] /а.с.6/. Після її смерті заведена спадкова справа, копія якої оглянута судом /а.с.56-61/. Згідно з матеріалами, наявними в ній, відповідач успадкувала житловий будинок, що був попередньо успадкований спадкодавцем, і який не є предметом спору в даній справі, іншого майна спадкоємці не спадкували, свідоцтва не видавались. Таким чином, судом встановлено, що до складу спадщини входить житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка згідно з довідкою Буцинської сільської ради у вказаному будинку була зареєстрована та постійно проживала в цьому будинку /а.с.8/. Згідно з представленою позивачем копією технічного паспорта на житловий будинок, довідкою сільської ради вказані будівлі збудовані у сільській місцевості і зареєстровані у погосподарській книзі сільської ради, а тому є підстави вважати, що вони прийняті в експлуатацію, не є самовільним будівництвом та належали спадкодавцю /а.с. 8,10-12/. Після її смерті спадщину прийняли позивач та відповідач, яким нотаріус відмовила в видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у зв'язку із неподанням правовстановлюючих документів про належність спадкодавцям нерухомого майна - будинку /а.с.8, 39,55/. [PERSON] спадщини не приймала та разом з відповідачкою від частки у спадковому майні відмовляються, що підтвердили заявами в судовому засіданні. Згідно з п.п.5 п. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. правовстановлювальним документом, на підставі якого провадиться реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна. Враховуючи, що за життя спадкодавець правовстановлюючих документів на житловий будинок не мала, в суді не встановлено обставин, які б вказували, що вона за життя набули право власності на житловий будинок неправомірно або, що на спадкове майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, захистити своє право позивач може лише у судовому порядку, позов слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на вказане спадкове майно.

Outcome: approved