Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] . Зазначену квартиру позивач набув у власність на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 06 вересня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №964. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але близько шістнадцяти років не проживає за вказаною адресою, його речей в квартирі не має. Оскільки відповідач за вищевказаною адресою не проживає, а у позивача виникають суттєві перешкоди розпоряджатися майном, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Позивач прохає визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач, у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує, прохає їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання Відповідач повторно не з`явився по невідомим суду причинам, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно, у встановлений законодавством спосіб, судовою повісткою з повідомленням, про причини неявки не повідомий, заперечень проти позову, заяв по суті справи чи з процесуальних питань, а також заяву про розгляд справи без його участі не надавав. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів якщо відповідач не з"явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. Наведені обставини відповідно до ст. 280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що судом було постановлено відповідну ухвалу.Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06 вересня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №964 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1489116 від 16.09.2003 року, позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб №1526 виданої Виконавчим комітетом Оріхівської міської ради Запорізької області, позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований але не проживає [PERSON] , [INFO] - плимінник. Факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою, підтверджується домовою книгою. Те, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , стверджується довідкою депутата Оріхівської міської ради Черненко В.М. Суд вважає, що реєстрація відповідача у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. На підставі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач,ставлячи питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилається на те, що відповідач в квартирі не мешкає, а його реєстрація створює позивачу перешкоду у користуванні та розпорядженні майном. Оскільки відповідач не проживає і не користується спірним житловим приміщенням, що є приватною власністю позивача, не виявив наміру проживати у квартирі вчиненням відповідних дій, тому суд приходить довисновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved