Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з урахуванням індексації відповідно до закону. В обгрунтування вимог вказано, що з червня 2017 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та неповнолітній син проживає з позивачем. Відповідач жодного з покладених законом на матір обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина, ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти та на даний час створились умови, які шкодять інтересам дитини. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Крім того, оскільки дитина фактично проживає зі позивачем, який особисто утримує та піклується про свого сина, матеріально забезпечує, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку не надає, позивач просить стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина. Від позивача 02.04.2020 року надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. За його участі в судовому засіданні просив позов задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, судові повістки повернулись на адресу суду не врученими адресату. Від представника третьої особи - Колосюка О. Ю. надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі, при прийнятті рішення покладався на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 Цивільного процесуального кодексу Українисуд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , згідно свідоцтва серії [NUMBER] (а.с. 12). Зі змісту довідки ПП «ВЖРЕП №15» ЖКК від 26.10.2019 року №15 вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). 07.06.2017 року було складено акт обстеження умов проживання, згідно якого в указаній квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для дитини створено необхідні умови для проживання та виховання, в квартирі чисто та прибрано, в дитини є речі першої необхідності, окреме місце для сну та відпочинку (а.с. 14-15). 06.07.2019 року було складено акт про те, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] починаючи з 2017 року (а.с. 16). Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні 25.02.2020 року за клопотанням позивача було допитано свідків Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, пояснила, що [PERSON] була з дитиною по досягнення хлопчиком двох років, останні три роки до дитини не з`являлась, коштів на утримання сина не надає, речі для дитини купує батько, бабуся та дідусь. Свідок [PERSON] , який є батьком позивача, пояснив, що вихованням дитини займається позивач та бабуся з дідусем, [PERSON] не приходить до дитини вже три роки, коштів на утримання сина не надає. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18.03.2020 року №352 затверджено висновок, згідно якого виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 45-46). Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до частин 3, 4 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Беручи до уваги, що з письмових доказів та показів свідків підтверджується та обставина, що відповідач близько трьох років до дитини не з`являється, не виконує своїх батьківських обов`язків належним чином, не бере участі у вихованні дитини, не турбується про його фізичний, духовний та моральний розвиток при цьому, відомостей про те, що відповідачу чиняться перешкоди у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків матеріали справи не містять, на підставі чого суд дійшов висновку, що такі дії відповідача є свідомою поведінкою та є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав. Згідно частин 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 25, ст.291), який набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, у статті 182 СК України законодавець, з метою захисту та забезпечення права дитини на належне утримання, закріпив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 грн. З наведеного вбачається, що розмір аліментів, які на даний час необхідно стягувати із відповідача на утримання неповнолітнього сина є меншим, ніж передбачений законодавством, що призводить до порушення права дитини на належне утримання. За наведених обставин, з метою забезпечення права неповнолітньої дитини на належне утримання, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача аліменти у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 18.11.2019 року. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі по 840,80 грн за дві заявлені позовні вимоги, а саме 1681,60 грн.

Outcome: approved