Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача підставність якого обґрунтувала таким. 22 лютого 2015 року померла [PERSON], яка приходилась їй, [PERSON], рідною матірю. Після смерті матері відкрилась спадщина за заповітом вчиненим за життя спадкодавця 12.11.2012 року, відповідно до якого [PERSON] заповіла усе належне їй майно своєму онукові, а її синові [PERSON] 26.02.2015 року [PERSON] помер, не прийнявши спадщини. Позивач, будучи дочкою спадкодавця, а відтак спадкоємцем першої черги за законом, спадщину після смерті матері [PERSON] прийняла шляхом звернення до суду за продовженням строку прийняття спадщини. Цим же рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.10.2015 року було встановлено факт родинних стосунків між нею, [PERSON], та її матірю [PERSON] Проте реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку вона, [PERSON], так і не змогла, оскільки на житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований в селі Росоша Липовецького району по вул.. К. Маркса 216, та на земельну частку (пай) згідно державного акта серія ЯД №427025, які увійшли до спадкової маси відсутні правовстановлюючі документи, у звязку із чим нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її, [PERSON], імя свідоцтва про право на спадщину за законом на обєкти нерухомості, що належали спадкодавцеві. Ураховуючи те, що спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а її, [PERSON], таке право оспорюється, тому вона просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та земельну ділянку, що належали спадкодавцеві, оскільки іншого порядку здійснити захист її порушеного права не передбачено чинним законодавством. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилась, в заяві, яку надала суду зазначила, що позовні вимоги підтримує, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності. Представник відповідача сільський голова Росошанської сільської ради в судове засідання також не зявився, направив в адресу суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позову [PERSON], просив суд розгляд справи проводити за відсутності представника сільської ради. Прийнявши до уваги те. Що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. 22.02.2015 року в селі Росоша Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ №315821. Після її смерті відкрилась спадщина. Згідно розяснень наведених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судом витребувано було матеріали Спадкової справи до майна померлої, згідно яких судом встановлено, що своїм правом на спадкування за законом скористалась дочка померлої [PERSON], про що подала нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту, після продовження строку на прийняття спадщини за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.10.2015 року. Вказаним рішенням суду також було встановлено факт родинних відносин, що [PERSON], [INFO] є рідною дочкою [PERSON], яка померла 22.02.2015 року в селі Росоша, Липовецького району Вінницької області. Рішення набрало законної сили 02.11.2015 року. Матеріали спадкової справи засвідчили й те, що за життя 12.11.2012 року, спадкодавцем було вчинено заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого [PERSON] заповіла усе належне їй майно своєму онукові [PERSON] 26.02.2015 року [PERSON] помер, на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ №327085. Згідно довідок виданих виконавчим комітетом Росошанської сільської ради від 12.06.2015 року за №965 та №966, до складу сімї [PERSON] входили: дочка [PERSON] та син [PERSON], який помер 07.11.2012 року. Аналізуючи матеріали спадкової справи судом було встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом на майно померлої [PERSON], яка померла 22.02.2015 року та спадщину у визначеному законодавцем порядку прийняла. Проте постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 18.11.2015 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки заявницею нотаріусу не було предявлено документів, які б посвідчували право власності спадкодавця на житловий будинок, який розташований в селі Росоша по вул.. К. Маркса 216, Липовецького району Вінницької області та на земельну ділянку, яка розташована на території Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, таку позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Зі змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця і той з подружжя, який цього пережив (ст.1261 ЦК України). Як слідує із змісту ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її шляхом подачі заяви про прийняття спадщини особисто строком у шість місяців, або відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, подавши про це заяву нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Для визнання права власності по спадщині за законом потрібно підтвердити: відкриття спадщини; родинні відносини; належність майна спадкодавцю та спадщину потрібно прийняти відповідно до ст. ст. 1268-1270 ЦК України. Аналізуючи зібрані у справі докази, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, яка спадщину прийняла. Належність спадкової маси спадкодавцеві доведено довідкою виданою виконавчим комітетом Росошанської сільської ради Липовецького району за №2069 від 21.12.2015 року, яка видана на підставі записів вчинених у погосподарських книгах; технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 216 по вул.. К. Маркса в с. Росоша, Липовецького району, який виданий 15.12.2015 року КП «ВООБТІ», згідно яких встановлено, що власником житлового будинку, що розташований в селі Росоша по вул.. К. Маркса 216, Липовецького району Вінницької області, є [PERSON], в якому вона була зареєстрована та постійно проживала. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. п. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Здобуті у справі докази свідчать про те, що при житті [PERSON] володіла, користувалась та розпоряджалась вищевказаним будинком, тобто він перебував у її власності, право власності зареєстроване за нею згідно вимог діючого на той момент законодавства по даних сільської ради. Належність земельної частки (паю) спадкодавцеві [PERSON] підтверджується листом Відділу Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області та Витягом виданим цим же органом 04.12.2015 року за №97-28-99.3-1146/15-15 з технічної документації з нормативної грошової оцінки землі, згідно яких судом встановлено, що на імя [PERSON] 10.04.2008 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №427025, який був зареєстрований за №010885600303, площа земельної ділянки 2,5695 га, місцезнаходження землі на території Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, вартість землі 86 776,39 грн. Факт володіння [PERSON] на праві власності земельною ділянкою підтверджено і самим Державним актом архівним екземпляром (а.с.22). Проте як слідує із оголошення, що розміщене на шпальтах газети «Липовецькі вісті» №85(1571) від 13.11.2015 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №427025 було втрачено, відтак його слід вважати недійсним. Відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справі про спадкування роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти задоволення позову, про що надав заяву відповідного змісту. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 25, 346 ч. 1 п.11, 1218 - 1223, 1261, 1268 -1270, 1274, 1299 ЦК України,

Outcome: approved