Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення індексації та відсотків за договором позики. Свої позовні вимоги які позивач уточнив заявою від 15.05.2016 р., мотивує тим, що рішенням Жовківського районного суду від 15 січня 2015 року у справі № 444/2702/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики постановлено рішення, яким позов задоволено. Вказаним рішенням вирішено стягнути з [PERSON] [INFO] жительки м. Жовква, вул. Миру, 14 Львівської області ІПН [NUMBER] в користь позивача борг у сумі 149 000 (сто сорок дев'ять тисяч) гривень. Крім цього, суд вирішив стягнути в користь позивача 1490 грн. сплаченого судового збору.Дане рішення було предметом перегляду Апеляційного суду Львівської області, який вказане рішення залишив в силі.У зв'язку із тим що і після рішення суду відповідач [PERSON] вказану суму не повернув він змушений був звертатися до суду за видачею виконавчого листа для пред'явлення його до примусового виконання.Відповідно до заяви позивача 21.05.2015 року державним виконавцем ВДВС Жовківського РУЮ відкрито виконавче провадження № 47594810, та надано боржнику добровільний термін для виконання до 28.05.2015 року. З метою забезпечення виконання виконавчого документу державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника.16.03.2016 року державним виконавцем призначено спеціаліста/експерта для визначення вартості належного боржнику майна житлового будинку, що знаходиться у м. Жовква по вул. Миру, 14, та належить боржнику.Станом на дату подачі заяви до суду рішення суду не виконано.Відповідно до пункту 6 договору від 04 січня 2014 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 процентів річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Станом на даний час рішення суду не виконано, борг не повернуто. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.Нормами ст. 612 ЦК України регламентовано, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він, зокрема, не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки договором було встановлено дату повернення суми позики, і [PERSON] остання не була повернута позивачеві, то відповідно [PERSON] є такою, що не виконала зобовязання у строк. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку сума інфляції за весь період з 01 листопада по даний час складає 76 233,89 грн. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку сума відсотки за використання коштів, за період з 01.11.2014 року по 29.03.2016 року, в сумі 4 204,66 грн. Згідно з пункту 7 договору від 04 січня 2014 року зміст ст. 1047, 1048 Цивільного кодексу України сторонам роз'яснено. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. [PERSON] договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку сума відсотків за час користування коштами, за період з 04.01.2014 року по 29.03.2016 року, в сумі 60 843,04 грн. 15 травня 2016 року позивач подав на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог та пояснення по запереченню [PERSON] проти позову від 10.05.2016 року. Підставою для звернення до суду з даною заявою стало стягнення з боржника [PERSON] у 2016 році Відділом ДВС Жовківського РУЮ частини суми боргу, а саме 1133 грн. 71 коп., що підтверджується листом ВДВС Жовківського РУЮ від 10.05.2016 року № 1206. Відповідно до проведеного позивачем перерахунку сума інфляції з урахуванням стягнутих сум з боржника за весь період з 01 листопада по 15.05.2016 року складає 83225,89 грн. Відповідно до проведеного позивачем перерахунку сума 2-х процентів річних від простроченої суми з урахуванням стягнутих сум, за період з 01.11.2014 року по 15.05.2016 року, складає 4589,83 грн. Відповідно до проведеного позивачем перерахунку сума відсотків за час користування коштами з урахуванням стягнутих сум в розмірі облікової ставки Національного банку України, за період з 04.01.2014 року по 15.05.2016 року, складає 53029,70 грн. Тобто, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму збитків від інфляції за період невиконання зобов'язання з 01.11.2014 року по 15.05.2016 року в сумі 83225,89 грн. та стягнути 2 (два) проценти річних від простроченої суми, за період з 01.11.2014 року по 15.05.2016 року, в сумі 4589,83 грн., та стягнути відсотки за час користування коштами, за період з 04.01.2014 року по 15.05.2016 року, в сумі 53029,70 грн. Сукупно просить стягнути 140845,42 (сто сорок тисяч вісімсот сорок пять грн. 42 коп.).Одночасно просить покласти на відповідача сплату судових витрат у розмірі 1412, 81 грн. судового збору. Позивач в судому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, письмовому додатковому поясненні та заяві про уточненні позовних вимог. Просить уточнені позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти позову. Дали пояснення аналогічні змісту письмовим запереченням на позов, а також 18 травня 2016 року відповідачем подано письмове пояснення стосовно позову та заяви про уточнення позовних вимог. Згідно наданих поясненьвважають позовні вимоги незаконними та необгрунтованими, виходячи зокрема із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент є фінансовим кредитом. Фінансовий кредит вважається фінансовою послугою. Субєкти, які мають право на здійснення операцій з надання фінансових послуг визначені законом. До них віднесені фінансові установи, а також фізичні особи - підприємці. Останні можуть надавити такі послуги лише у випадках, прямо передбачених законом.Метою надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Надання коштів під процент є отриманням прибутку, що, в свою чергу, є головною ознакою підприємницької діяльності. Здійснення фізичною особою права на підприємницьку діяльність відповідно до частини другої статті 50 ЦК України можливо за умови її державної реєстрації, тобто набуття статусу фізичної особи - підприємця. Отже, Закон, встановлюючи субєктний склад здійснення операцій з надання фінансових послуг, обмежив фізичних осіб, які не є підприємцями, у здійсненні діяльності, яка за своїми ознаками є підприємницькою.За таких обставин, вважає, що позивач не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики.За таких обставин, вважають, що вимоги позивача про стягнення процентів за договором в розмірі 2 % та стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України, незаконні. Позивачем проведено нові розрахунки інфляційних втрат, двох відсотків річних від простроченої суми та процентів за користування коштами, а сума позовних вимог становить 140 845,42 грн., тобто зменшено позовні вимоги на суму 436,17 грн.Частиною 2 статті 530 ЦК України встановлено: «[PERSON] строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги».За таких обставин, відповідно до умов Договору та Закону, обовязок відповідача по сплаті інфляційних втрат за весь час прострочення та 2 процентів річних від простроченої суми, виникає з дня отримання від Позивача вимоги про їх сплату. Такий обовязок Відповідач повинен виконати в семиденний строк від дня предявлення вимоги. Відтак, право у Позивача на звернення до суду із позовом про стягнення інфляційних втрат та 2 процентів річних виникає після невиконання Відповідачем вимоги про їх сплату в семиденний строк з дня її предявлення. Натомість, Позивач із вимогою про сплату інфляційних втрат та 2 процентів річних від простроченої суми до Відповідача не звертався, такої вимоги Відповідач не отримував, доказів про надсилання вимоги до позовної заяви Позивачем не долучено. Відповідач, після ознайомлення із позовною заявою та заявою про уточнення позовних вимог, проти позову заперечує в повному обсязі та вважає таким, що не підлягає до задоволення з огляду на наступні обставини. По-перше, оскільки договором позики від 04.01.2014 р. встановлено розмір процентів, вимога Позивача про стягнення процентів за договором на рівні облікової ставки Національного банку України є незаконною. По-друге, оскільки право Позикодавця на отримання інфляційних втрат та 2 процентів річних від простроченої суми, згідно пункту 6 Договору виникає після пред'явлення вимоги про сплату таких, Позивач не має права на звернення до суду до пред'явлення такої вимоги. В даному випадку Відповідачем не було порушено право Позивача на отримання інфляційних втрат та 2 процентів річних від простроченої суми, як це передбачено пунктом б Договору. По-третє, оскільки Позивач, який за статусом не є фізичною особою-підприємцем, не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики. По-четверте, оскільки розрахунки Позивача суперечать один одному, не виключається недоведеність розміру збитків від інфляції. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] належить задоволити повністю виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову. Із копії рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15.01.2015 року (справа № 444/2702/14-ц) вбачається, що таким стягнуто з [PERSON], [INFO], жительки м. Жовква, вул. Миру, 14, Львівської області, ІПН [NUMBER] на користь [PERSON], [INFO], житель [INFO] борг в сумі 149\~000 грн. та 1490 грн. сплаченого судового збору. За вказаним рішення Жовківським районним судом Львівської області 14.05.2015 року видано виконавчий лист № 444/2702/14-ц. З довідки виданої ВДВС Жовківського РУЮ за № 1206 від 10.05.2016 року вбачається, що в ході виконання виконавчого листа з [PERSON] було стягнуто з заробітної плати кошти в сумі 1133 грн. 71 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Щодо стягнення суми збитків від інфляції. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Разом з тим, судом встановлено, що рішення суду не виконано, борг не повернуто. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач та її представник покликаються на ст. 530 ЦК України, та вважають, що позивач не мав права на звернення до суду з даним позовом в частині стягнення інфляційних втрат та 2 % річних, так як не звертався до відповідача з вимогою про сплату інфляційних втрат та 2 % річних. Вважають, що лише після звернення з такою вимогою до відповідача і в разі невиконання такої вимоги у позивача виникало б право на звернення до суду з даною позовною вимогою. Разом з тим, на думку суду таке твердження відповідачки та її представника, щодо застосування до даних правовідносив ст. 530 ЦК України є помилковими. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. [PERSON] строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. [PERSON] вбачається із тексту договору від 04.01.2014 р., пунктом 2 встановлено, що позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 31.10.2014 р.. Пунктом 6 вказаного договору визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов"язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 % річних від простроченої суми. Таким чином, даним договором встановлено строк (термін) його виконання. А тому суд вважає, що позивач вправі був звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення інфляційних втрат та 2 % річних. З розрахунку інфляційного відшкодування за період з 01.11.2014 року по 15.05.2016 року вбачається, що загальна сума інфляційних втрати за прострочення виконання грошового зобовязання відповідача становить 83225,89 гривень. Щодо стягнення двох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до пункту 6 договору від 04 січня 2014 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 2 процентів річних від простроченої суми. З розрахунку двох процентів річних за період з 01.11.2014 року по 15.05.2016 року вбачається, що загальна сума два відсотки річних від суми боргу становить 4589,83 грн. Постановою Верховного Суду України від 15.11.2010р. у справі № 3-11 гс 10 прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 20 липня 2010 року встановлено, що виходячи із положень зазначеної норми (ч. 2 ст. 625 ЦК України), наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. При цьому згідно із постановою Верховного Суду України від 20.12.2010р. у справі № 3-57 гс 10, прийнятій за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 30 вересня 2010 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання (ст. 599 ЦК України). З розрахунку 2 % річних від простроченої суми за період з 01.11.2014 року по 15.05.2016 року вбачається, що загальна сума таких становить 4589,83 гривень. Щодо стягнення відсотків за час користування коштами. Згідно з пунктом 7 договору від 04 січня 2014 року зміст ст. 1047, 1048 Цивільного кодексу України сторонам роз'яснено. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. [PERSON] договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до розрахунку сума відсотків за час користування коштами, за період з 04.01.2014 року по 15.05.2016 року становить в сумі 53029,70 грн. Ст. 1047 ЦК України, передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. [PERSON] договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідачка та її представник, покликаючись на [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вважать, що позивач також не вправі і отримувати проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, так як на їх думку він не займається підприємницькою діяльністю, не є фізичною особою підприємцем, а тому не вправі надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики. Разом з тим, на думку суду такі твердження відповідачки та її представника є помилковими. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. В Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ дано у п. 1 ст. 1 Закону. У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому [PERSON] розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. В ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Позивач за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише із фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553 -559, 1046 - 1053 ). Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. Відтак, ураховуючи, що [PERSON] не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг) суд прийшов до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім цього, відповідно до правової позиції Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року № 6-79цс12, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України. Враховуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що у суду є всі підстави для задоволення позову і в частині стягнення з відповідача в користь позивача процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ. Крім цього, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанції № 128 від 30.03.2016 року вбачається, що позивачем за звернення до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1412,81 грн. У звязку з чим, суд прийшов до переконання, що відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1412,81 грн. За таких обставин суд прийшов до переконання що позовні вимоги [PERSON] є підставними і підлягають до задоволення. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved