Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.06.1999 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким він (позивач) купив у відповідача збірно-розбірну металеву конструкцію - торговий павільйон, площею 34 кв.м.. Цільове призначенні об»єкта - під розміщення кафе-магазину. Договір посвідчено 30.06.1999 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. за реєстровим номером 5129. Укладенню вказаного договору передувало будівництво та введення в експлуатацію кафе-магазину з літнім майданчиком. Зазначений об»єкт нерухомості був прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства, яке діяло в той час, що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта № 157 від 23.04.1998 року, зареєстрованим в Управлінні Держархбудконтролю. Відповідно до зазначеного акту, забудовником і особою, яка буде експлуатувати магазин-кафе є відповідач [PERSON] Також, цей акт містить рішення приймальної комісії : «Прийняти в експлуатацію». Таким чином, саме відповідач [PERSON] є особою, яка створила (збудувала) об»єкт нерухомості. Однак, відповідачем право власності на кафе-магазин з літнім майданчиком не було зареєстровано, хоча на момент створення майна така реєстрація була обов»язкова. В зв»язку з відсутністю первинної реєстрації цього права за відповідачем не було і зареєстрованого його (позивача) право власності на об»єкт нерухомості. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про те, що добросовісність набуття ним кафе-магазину підтверджується укладенням вищевказаного договору купівлі-продажу, а також договором оренди земельної ділянки від 23.11.2003 року, укладеного з Київською міською радою, угодою про поновлення договору оренди земельної ділянки від 09.11.2015 року № 392, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, згідно яких він (позивач) є орендарем земельної ділянки (кадастровий номер:[NUMBER]), загальною площею 0,0109 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до угоди про поновлення договору оренди від 09.11.2015 року, вказана земельна ділянка надана в оренду саме для експлуатації та обслуговування магазину-кафе з літнім майданчиком. Крім того, позивач вказує і на те, що його володіння є відкритим, оскільки він використовує торговий павільйон для здійснення підприємницької діяльності, зокрема, шляхом забезпечення функціонування закладу, який є відкритим для будь-кого, здійснює роздрібну торгівлю - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживача для їх особистого некомерційного використання. Також, для належного обслуговування зазначеного об»єкта ним (позивачем) укладенні численні договори, зокрема з ВАТ «Укртелеком», ПАТ «Київенерго», ВАТ «АК «Київводоканал» тощо. Він належним чином сплачує і орендну плату за користування земельною ділянкою для розміщення кафе-магазину з літнім майданчиком та вчасно сплачує комунальні послуги. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає і про те, що він володіє спірним майном з моменту укладення договору купівлі-продажу від 22.06.1999 року, тобто близько 17 років, що підтверджується вищевказаними договорами та документами про сплату комунальних платежів. Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач не заперечує проти володіння і користування ним (позивачем) майном, однак періодично ставить під сумнів законність такого володіння та користування під час розмов, зазначаючи, що він (позивач) не є повноцінним власником майна, позивач просить задовольнити його вимоги, визнати за ним право власності на нерухоме майно - кафе-магазин з літнім майданчиком, загальною площею 34 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю та просить розглядати справу за його відсутності. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 22.06.1999 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач продав, а позивач прийняв у власність нерухоме майно - будівлю за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої - під розміщення кафе-магазину, площею 34 кв.м. Об»єкт належить продавцеві на підставі Акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта, зареєстрованого 23.04.1998 року в Управлінні Держархбудконтролю м.Києва за № 157. Покупець набуває право власності на нерухоме майно в момент підписання договору (а.с.11, 12-13 т.1). 30.06.1999 року даний договір було укладено нотаріально та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. Згідно п.1 цього договору, відповідач продав, а позивач купив належну продавцеві збірно-розбірну конструкцію - павільйон торгівельний площею 34 кв.м. Пунктом 4 договору встановлено, що покупець набуває право власності на даний павільйон з моменту підписання його договору та його нотаріального посвідчення (а.с.10 т.1). Відповідно до реєстраційних документів, позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 25.05.1995 року (а.с.14 т.1). Згідно свідоцтва платника єдиного податку Серії [NUMBER], позивач здійснює господарську діяльність за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-16 т.1). Відповідно до листа Ватутінської районної державної адміністрації м.Києва від 02.08.2001 року № 09-2215, згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 26.08.1998 року № 400 «Про порядок розміщення малих архітектурних форм та об»єктів зовнішньої реклами у м.Києві», павільйон по [ADDRESS] не належить до малої архітектурної форми, тому на його розміщення не видається дозвіл, а оформлюється проектно-кошторисна документація та погоджується встановленим порядком (а.с.57 т.1). 03.11.2003 року між позивачем та Київською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.1 якого орендодавець, на підставі рішення Київради від 30.01.2003 року № 245/405, передає, а орендар приймає у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку, місце розташування якої [ADDRESS] у Деснянському районі м.Києва, розміром 0, 0109 га для експлуатації та обслуговування магазину-кафе з літнім майданчиком (а.с.18-23 т.1). Угодою від 09.11.2015 року, укладеною між Київською міською радою та позивачем [PERSON], було поновлено на 10 років вищевказаний договір оренди земельної ділянки та викладено договір в новій редакції (а.с.24-31, 32-33 т.1). 29.03.2016 року ТОВ «Подільська інжинірингова компанія» було проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на громадський (виробничий будинок) № 63 «кафе-магазин», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-40 т.1). Згідно відповіді на запит експерта, інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] від 22.06.2016 року за вих. № 02/2016, будівельно-технічні особливості об»єкта за адресою: [ADDRESS], відповідають ознакам нерухомого майна: розташовані на земельній ділянці та нерозривно пов»язані з землею, переміщення зазначених об»єктів є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (а.с.120-123 т.3). Частиною 1 ст.181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно абзацу 3 частини 2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. За правовим висновком Верховного Суду України від 13.06.2012 року у справі № 6-54цс12, відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Оскільки спірний об»єкт нерухомості було завершено будівництвом у 1998 році, то набуття права власності на нього відповідачем регулювалось ЦК України (в редакції 1963 року) та ЗУ «Про власність», які були чинними на той час. Так, відповідно до ст.4 ЦК України (в редакції 1963 року), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків. Статтею 12 ЗУ «Про власність» визначено, що праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Наведені норми дають підстави для висновку, що спірний кафе-магазин є об»єктом нерухомого майна, а також, що відповідач з моменту закінчення будівництва спірного об»єкта нерухомості та введення його в експлуатацію набув право власності на це майно. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України (який набрав чинності з 01.01.2004 року), особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.1014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Пунктом 14 вказаної Постанови визначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] добросовісно набув спірне майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу торгового павільйону від 30.06.1999 року, з моменту укладення договору відкрито та безперервно використовує спірне нерухоме майно. Вказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу від 30.06.1999 року, договором оренди земельної ділянки від 03.11.2003 року та угодою від 09.11.2015 року, якою термін дії договору оренди продовжено, а також договорами про постачання електричної енергії, надання послуг електрозв»язку, на послуги водопостачання та водовідведення, розрахунковими документами про сплату наданих послуг (а.с.41-250 т.1, а.с.1-250 т.2, а.с.1-95 т.3). Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також, згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. При таких обставинах, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач набув право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - кафе-магазин з літнім майданчиком, загальною площею 34 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, суд приймає і визнання відповідачем вимог позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 6890,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved