Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що в період часу з 30 червня 1999 року по 25 липня 2000 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] 24 грудня 1999 року під час подружнього життя придбали спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] за спільні кошти. Після розірвання шлюбу у спірній квартирі залишився проживати [PERSON] , позивач поїхала проживати в м. АсканіяНова Херсонської області. Дізналася, що [PERSON] [INFO] помер та квартира перейшла у спадок [PERSON] , відтак вважає, що квартира набута нею з [PERSON] за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, просить визнати за нею право на Ѕ частка квартири. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити. Відзив мотивує тим, що [PERSON] купив квартиру за власні кошти, що підтверджується пунктами 5 та 8 договору купівлі-продажу квартири серії АВІ № 891104 від 24 грудня 1990 року, останній був зареєстрований як підприємець, тому, така придбана та не за спільні кошти подружжя. Право власності на квартиру у [PERSON] виникло з моменту реєстрації таких прав у 2001 році, після розірвання шлюбу. Також представник відповідача зазначає, що позивач пропустила строк звернення до суду, відтак, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] адвокат Водопийко Х.Т. надала відповідь на відзив, в якій зазначає, що спірна квартира придбана під час подружнього життя Позивача з [PERSON] , а отже за їх спільні кошти. Крім того, вказала, що строк позовної давності не пропущено, оскільки на момент розірвання шлюбу (25.07.2000 року) позивач не скористалась своїм правом на звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а також не скористалась таким правом протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, у спірній квартирі залишився проживати [PERSON] , позивач виїхала в Херсонську область. Про порушення своїх прав [PERSON] дізналась після смерті [PERSON] [INFO] . Сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у т.ч. до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.01.2020 року по справі №372/176/17 та у постанові від 06.11.2019 року по справі №203/304/17. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Представник відповідача позов заперечив та надав пояснення, аналогічні доводам викладеним у відзиві на позовну заяву. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00024741631 від 28 листопада 2019 року, Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, між [PERSON] та [PERSON] 30 червня 1999 року зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 232 та 25 липня 2000 року шлюб розірвано за спільною заявою подружжя, про що складено актовий запис № 344. /а.с. 8/. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 00024742130 від 28 листопада 2019 року, [PERSON] помер [INFO] про що 09 січня 2019 року складено актовий запис № 13./а.с. 11/. Відповідно до реєстраційного посвідчення Серії [NUMBER] , виданого 13 грудня 2001 року Львівським обласним державним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрована за [PERSON] ./а.с. 57/. \~ \~ \~ \~Положенням ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ \~Разом з тим, Сімейним кодексом\~України не визначено положення щодо чинності норм сімейного законодавства в часі. \~ \~ \~ \~При цьому,\~статтею 8 Сімейного\~кодексу України передбачено, що якщо особисті немайнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. \~ \~ \~ \~Так, за змістом ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд зазначає, що обставини справи щодо придбання [PERSON] квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем мали місце у 1999 році, в той час, як Сімейний кодекс\~України був прийнятий 10.01.2002 року та набув чинності з 01.01.2004 року. Відтак, положення Сімейного кодексу\~України стосовно підстав для поділу майна подружжя не можуть бути застосовані щодо виниклих між сторонами правовідносин. \~ \~ \~ \~Згідно з п.2 Указу президії Верховної ради УРСР "Про порядок введення в дію Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю УРСР" від 29.12.1969\~року,\~Кодекс про\~шлюб та\~сім`ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 01.01.1970 року. \~ \~ \~ \~Положенням ст.22\~КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном . Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. \~ \~ \~ \~За змістом ст.23 КпШС, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя\~\~розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для\~\~укладення\~\~угод\~\~по відчуженню спільного\~\~майна\~\~подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. \~ \~ \~ \~Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане\~\~ним\~\~під\~\~час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним\~\~майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були\~\~придбані\~\~під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Велика палата Верховного Суду, розглянувши справу № 372/504/17 у своїй постанові від 21.11.2018 року відступила від усталених позицій Верховного Суду та зазначила, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. 24 грудня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . Договір зареєстровано в реєстрі за № 3-3846 /а.с. 9-10/. Відповідно до п. 1, 4 та 8 Договору, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Вартість квартири - 7310 грн. Витрати за укладення договору оплачує [PERSON] . Згідно з пунктом 5 Договору, продаж вчинено за 7310 грн. які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Таким чином, враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Як передбачено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст.356\~ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.357\~ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно зі ст.358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як передбачено ч.1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано в органах державної влади після розірвання шлюбу, оскільки грошові кошти сплачені [PERSON] відповідно до п. 5 Договору, були оплачені під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивача 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved