Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право на користування житлом - квартирою № 17, що знаходиться за адресою: провулок 1 Київський, буд.14, м. Житомир. Судові витрати просить покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.04.2014 року позивач набув у власність квартиру №17, що знаходиться за адресою: провулок 1 Київський, буд.14, м. Житомир на підставі договору купівлі-продажу квартири. Однак, на момент укладення договору в квартирі за вказаною були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Оскільки відповідачі не знялися з реєстрації, як це передбачено договором купівлі-продажу квартири, тому порушують права позивача як власника квартири. Також вказав, що добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовляються, фактично за місцем реєстрації не проживають. Представник позивача в судовому засіданні 08.02.17р. позовні вимоги підтримав, вказав на порушення відповідачами прав власності позивача та зазначив, що продавши квартиру відповідач та члени його сім'ї втрати право користуватися нею. В дане судове засідання представник позивача не з'явився, 21.02.2017 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В заяві вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином згідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК та у відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення в пресі, а саме в газеті «Житомирщина» № 13 (20659) від 21.02.2017 року (а.с.41-44 ) . Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідачів, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлене наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач набув на праві власності квартиру №17 за адресою: провулок 1 Київський, буд.14, м. Житомир, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 17.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 4-5), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6) та інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.02.2017р. (а.с. 30). Пунктом 1.1 договору купівлі- продажу квартири від 17.04.2015 року передбачено, що [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру №17, яка знаходиться за адресою: місто Житомир, провулок Перший Київський, будинок №14 (а.с. 4-5). Пунктом 5.2.4. договору купівлі- продажу квартири від 17.04.2015 року передбачено, що продавець зобовязаний знятись з реєстрації (зняти з реєстрації третіх осіб) до двадцятого квітня дві тисячі чотирнадцятого року. (а.с. 4-5). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р. вказується, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до довідки виданої на ім'я [PERSON] ЖБК-1, по провул. 1 Київський,14, в кв. 17 зареєстровані: колишній власник -[PERSON], син колишнього власника [PERSON] (а.с. 7). Так, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї власника квартири [PERSON] та їх проживання в квартирі перешкоджає позивачу користуватися і розпоряджатися вказаним житлом, що є його приватною власністю. При цьому, відповідач не виконав умови договору купівлі-продажу від 17.04.2015 року квартири, добровільно не знявся з реєстрації на час розгляду даної справи, договір не визнаний недійсним, є чинним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сімї власника і будь які домовленості між сторонами з приводу проживання у вище вказаній квартирі відсутні. Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача. Наявність реєстрації не свідчить про факт постійного проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved