Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 грудня 2014 року [PERSON], передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 4050,00 гривень. Зазначені грошові кошти були позичені відповідачу за умови повернення всієї суми боргу 06 січня 2015 року, про що надано розписку. До теперішнього часу заборгованість не погашено, а тому позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача зазначений борг. В судовому засіданні, позивач наполягала на задоволенні своїх позовних вимог посилаючись на те, що у 2014 році, вона випадково познайомилася із відповідачем по справі. Остання почала проявляти до неї приятельські стосунки і так вони почали спілкування. Позивач повідомила відповідачу де вона працює та дала свій номер мобільного телефону. 07.11.2014 року, відповідач зателефонувола їй на номер мобільного телефону і попрохала дати їй у борг кошти в сумі 3 тисячі гривень. Позивач погодилася і зняла їх із своєї кредитної картки. Потім відповідач прохала надати їй гроші для купівлі продуктів харчування своєму сину на суму в 100 гривень. Потім відповідач прохала у неї в борг суму в 200 гривень, 700 гривень та 50 гривень, а всього взяла в борг суму в 4050 грн. Кожного разу відповідач повідомляла про різні дати повернення їй боргу. Однак, у зв"язку з тим, що відповідач не повернула борг у строк до грудня місяця 2014 року, як обіцяла, то позивач пішла до неї додому, за адресою, яку їй повідомила відповідач, і остання у присутності свого чоловіка, написала розписку від 30.12.2014 року, що зобов"язується повернути кошти до 06 січня 2015 року. Про те, до цього часу, так кошти і не повернула, тоді як у телефонному режимі, після того, як судом було відкрито провадження по цивільній справі за її позовом до відповідача, остання їй телефонувала та обіцяла повернути кошти без рішення суду. Представник позивача Сорокін С.І., зазнчив, що на підставах, які викладені в позові, він прохає суд задовольнити пзовні вимоги позивача з урахуванням всіх уточнень. Відповідач жодного разу в судове засідання не з»явилася, тоді як про день, час та місце слухання справи, судом була повідомлена своєчасно та належним чино, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення про отримання нею уточненого позову та судової повістки. Крім того, чоловіком відповідача, [PERSON] було надано на канцелярію суду телефонограму, в якій він зазначив, що дружина хворіє та не може з»явитися до судового засідання, про те доказів в підтвердження викладеного станлм на 28 квітня 2015 року не надали. Відповідачем не подано заперечень на позовну заяву та не заявлено жодного клопотання. Згідно до положення ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно до оригіналу розписки (а.с.№10), датованої 30 грудня 2014 року вказано: «Я [PERSON], 1949 г., рождения г. Лозовая, паспорт серия [NUMBER], прож. По адресу: г. Лозовая, [ADDRESS], взяла в долг, [PERSON], 4050 грн. (четыре тыс. 050 грн.). Обязуюсь вернуть 6 января 2015 г.» Тобто, надавши вказану розписку про повернення боргу, відповідач взяла на себе певні зобов»язання. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Позивача зазначила, що відповідач, взяті в борг грошові кошти, їй не повернула, чим порушив взяті на себе зобов»язання. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього ж Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Виходячи з матеріалів справи, судом встановлено, що між сторонами, було укладено правочин у письмовій формі. Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків. В судовому засіданні встановлено, що правочин між сторонами було укладено в письмовій формі (а.с.№10). Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно до положень Цивільного кодексу України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками; позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. Обов»язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони позичальника. Із розписки (а.с.№10) вбачається, що строк повернення боргу сторони встановили 6 січня 2015 року. Тобто, договір позики є строковим, таким, що передбачає конкретний строк повернення отриманого позичальником майна. Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом. Із пояснень позивача у судому засіданні, судом встановлено, що відповідачем , взяте на себе зобов'язання, було порушено. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, в підтвердження своїх вимог або заперечень зобов»язані подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В статті 60 ЦПК України викладено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася. Оскільки відповідачем не доведено протилежне, суд вважає, що розписка, яку надано позивачем до матеріалів справи і яка була у позивача, засвідчує факт отримання грошей відповідачем по справі і те, що взяте на себе зобов»язання нею виконано не було. Отже, в цій частині, суд знаходить позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. В позовній заяві позивач прохає суд стягнути з відповідача індекс інфляції та 3% річних в розмірі 689,40 гривень та 33,62 гривні відповідно. З приводу заявленої вимог суд знаходить необхідним зазначити, що відповідно до ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, на підставі викладеного, суд знаходить дану вимогу такою, що також підлягає задоволенню. Згідно до п. 6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору. На підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільненні від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.ст.81, 88 ЦПК України, а також відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд стягує на користь держави з відповідача судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп..

Outcome: approved