Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідачки, у якому просить надати йому дозвіл без згоди останньої оформити документи для тимчасового виїзду їхньої неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за межі України з метою оздоровлення та відпочинку, а також дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд доньки за кордон до досягнення нею шістнадцяти років. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з позивачкою у шлюбі протягом 1991-2015 рр., у якому народилася донька [PERSON]. Зазначає, що після розлучення здійснював спроби вивезти останню на відпочинок за кордон, проте відповідачка систематично відмовляла у наданні на це дозволу. Вказує, що працевлаштований, а такі поїздки мають коротко тривалий характер і наміру не повернутися в Україну з дитиною він не має. Також зазначає, що йому достеменно не відомі дата і строк поїздки за кордон, оскільки останнє залежить від цін на відпочинок, сезону, наявності коштів, погодження відпустки з працедавцем, тривалості оформлення документів для виїзду за кордон, оскарження відповідачкою судового рішення. Вважає, що своїми діями відповідачка порушує його права як батька, а також права й інтереси дитини на повноцінний всебічний розвиток та оздоровлення. Позивач у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судові засідання, призначені на 03.05.2017 року та 26.05.2017 року, не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за його відсутності не подала. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, подав заяву, у якій вказав, що питання про надання дозволу на виготовлення документів та виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері не належить до їх компетенції. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин судом здійснено заочний розгляд справи. З'ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.07.1991 р., у якому [INFO] р. народилася донька [PERSON], що стверджується копією відповідного свідоцтва № [NUMBER] від 16.08.2005 р. Даний шлюб було розірвано у судовому порядку на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14.05.2015 року, у якому констатовано, що сім'я сторін розпалась остаточно і її збереження неможливе. Як вбачається з довідки №13-70-04/49-502 від 15.02.2017 року, позивач працевлаштований, працює з 11.05.1993 року. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ст. 2 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта, службового паспорта, проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків, та у його супроводі. Згідно ч.2 ст.4 цього Закону, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Конвенцією про права дитини (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991р.) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Загальновідомо, що оздоровлення та відпочинок дітей спрямоване на поліпшення та зміцнення їх фізичного і психічного стану здоров'я, а також організацію дозвілля останніх, відновлення фізичних і психічних функцій дитячого організму, сприяють розвитку духовності та соціальної активності дітей. По своїй суті аналогічне розуміння цих понять вжито законодавцем у нормах Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей". Фактичні обставини справи свідчать, що відсутні об`єктивні причини за якими відповідачка відмовляє у наданні позивачу згоди на короткостроковий виїзд їхньої дитини за кордон України з метою оздоровлення та відпочинку. Суд вважає переконливими та такими, що не викликають сумніви, твердження позивача, що поїздки здійснюватимуться для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України, тобто без порушення прав відповідачки. Також заслуговують на увагу доводи позивача в частині обґрунтування позовних вимог щодо надання відповідного дозволу до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, оскільки є слушними та відповідають реальним обставинам сьогодення твердження про залежність поїздок за кордон від таких факторів як ціни на відпочинок, сезону, країни, наявності коштів, погодження відпустки з працедавцем, тривалості оформлення документів для виїзду за кордон. Враховуючи вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та підставним, задоволення позовних вимог не порушуватиме прав сторін та сприятиме інтересам їхньої неповнолітньої доньки.

Outcome: approved