Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила змінити місце проживання дитини: [PERSON] , [INFO] визначивши його з матір`ю [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому за рішенням суду від 08.12.2014 року було розірвано, та одночасно вирішено питання про місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком. Рішенням суду від 12.12.2016 року місце проживання доньки [PERSON] змінено та визначено з позивачем. Оскільки позивачу чинилися відповідачем перешкоди у спілкуванні з сином, [PERSON] вимушена була звернутися до суду для вирішення даного питання. Мировою угодою визначено спосіб участі у вихованні сина, однак на даний час змінилися обставини проживання сина з батьком. Він не знаходить спільної мови з дружиною відповідача, між ними виникають постійні конфлікти, а відтак позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 06.03.2020 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, на адресу суду подали заяву, в якій просили проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, на адресу суду подав заяву, в якій позовні вимоги визнав, проти задоволення не заперечував. Представник служби у справах дітей Житомирської міської ради у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. При ухваленні рішення посилався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі являються батьками дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.9-10) Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 08.12.2014 року було розірвано та малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишено на подальше проживання з батьком [PERSON] . (а.с.11) Згідно рішення Корольовського районного суду від 12.12.2016 року, місце проживання [PERSON] було змінено, визначивши його з матірю [PERSON] . (а.с.12) Судом встановлено, що згідно висновку за результатами діагностики приватного психолога [PERSON] , проведених відповідних методик відносно сприймання дитиною [PERSON] батька, можна стверджувати, що ігнорування батьком [PERSON] потреби сина перебувати переважний період часу з матір`ю та сестрою, має негативний психологічний вплив на самооцінку дитину та шкодить формуванню її уявлень про безпеку та довірливі стосунки. Тому рекомендовано обом батькам створити безпечне середовище виховання та розвитку для сина, а саме скласти та узгодити графік перебування окремо з кожним з батьків, прислухатися до побажань та емоційних потреб сина, зі сторони батька не створювати загрозу вилучення від матері на тривалий період часу. (а.с.15-16) Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень п.п.2, 3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абзацу першого ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Правовідносини щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років між батьками, які проживають окремо регулюються положеннями ст.160 СК України, відповідно до яких місце проживання малолітньої дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, що не заперечувалося відповідачем. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved