Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач звернуся з позовом і свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS], в якій після смерті своєї дружини, він мешкає один. Оскільки він являється інвалідом 2-ї групи по зору і потребує сторонньої допомоги, до нього приходить соціальний працівник на нетривалий час, однак він потребує допомоги і в інші дні неділі. Відповідачка по справі [PERSON] являється дружиною його сина, який мешкає в м. Шостка і часто виїжджає на заробітки в м. Москву, тому з ним рідко зустрічається. Відповідачка приходила до нього додому, приносила харчі та виконувала деяку роботу по дому, за що він віддавав їй частину своєї пенсії. З літа 2014 року, відповідачка стала наполегливо умовляти його подарувати їй квартиру. Тому розуміючи, що не зможе себе обслуговувати, сподіваючись, що вона і в подальшому буде його обслуговувати, він погодився на її пропозицію. 08 жовтня 2014 року, був укладений договір дарування який він не читав і ніхто при цьому йому нічого не роз'яснював, а лише підписав договір і відповідно до якого відповідачка стала власницею квартири. Після укладення договору, відповідачка перестала приходити і піклуватися про нього, тому вважаючи, що він уклав договір дарування на вкрай невигідних для нього умовах та під впливом тяжких сімейних, матеріальних та побутових проблем, посилаючись на ст. 233 ЦК України, просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування квартири [ADDRESS], від 08 жовтня 2014 року, укладений між ним та відповідачкою [PERSON] - недійсним. В судовому засіданні позивач і його представник свої вимоги підтримали в повному об'ємі, мотивуючи тими ж обставинами. Відповідачка та її представник з позовом не погодилися і відповідно своїх заперечень ( а. с. 37 - 41) суду зазначили, що відповідачка [PERSON] з 1987 року являється невісткою позивача [PERSON] та перебувала з ним в досить добрих відносинах. Після смерті його дружини, з 2004 року на протязі десяти років, вона почала за ним доглядати, готувати йому їжу, прибирати в помешканні. Позивач і сам неодноразово приходив до неї додому або на ринок за місцем її роботи, забирав вже приготовану їжу. [PERSON] в розмовах з нею пропонував подарувати їй квартиру, однак вона на цьому не наполягала і тому це питання тривалий час не обговорювалось У вересні 2014 року, позивач прийшов на її робоче місце, на ринку і знову звернувся з пропозицією подарувати квартиру, однак вона відмовилася, оскільки для цього були потрібні значні кошти. Однак пізніше, позивач знову запропонував оформити договір дарування. Після цього порадившись з чоловіком, вони вирішили погодитись з пропозицією батька сподіваючись на майбутнє, що він завжди буде забезпечений житлом і вони з чоловіком ніколи не ставили на меті, якимось чином забрати у батька квартиру. Самі документи вони збирали разом протягом вересня 2014 року і якби батько хотів передумати дарувати квартиру, то в нього було для цього достатньо часу. При укладенні договору нотаріусом договір був зачитаний у голос, роз,яснино його наслідки. Крім того нотаріус пропонувала батькові укласти договір довічного утримання, однак він наполягав саме на даруванні. Третя особа, приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Сидорова А.В. в своєму письмовому клопотанні зазначила, що при укладанні спірного договору дарування нею було роз'яснено сторонам наслідки вчинення даного нотаріального правочину та запропоновано інші варіанти розпорядження квартирою. Просила справу розглядати у її відсутність, у прийнятті рішення покладалася на розсуд суду. Статтями 60, 61 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно з пунктом 23 ППВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнано судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга особа правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім,ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Частиною першою статті 233 ЦК України, на яку посилається позивач, правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути судом визнаний недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В розумінні ч. 1 ст. 233 ЦК України, під тяжкими обставинами слід розуміти важке майнове становище особи, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини, наприклад для придбання предметів першої необхідності (продуктів харчування, ліків, тощо). Це може бути зумовлене не тільки станом самої фізичної особи, а й становищем його близьких (наприклад, хвороба дружини, батьків, дітей, тощо). Саме поняття вкрай невигідних умов правочину охоплює два моменти: перший об'єктивний, що відображає нееквівалентність передачі майна (наприклад, квартиру продано за половину її вартості); другий - суб'єктивний, що відображає очевидність цієї обставини для сторін правочину. За договором дарування, відповідно положень ст. 717 ЦК України, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тобто договір дарування належить до безоплатних правочинів і за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено і ніким не заперечувалося, що позивач [PERSON] являється інвалідом другої групи загального захворювання по зору та в даний час зареєстрований і сам володіє та користується спірною квартирою та ніхто йому в цьому не заважає, а його майнове становище дозволяє йому нормально існувати, придбавати відповідні харчі та ліки, що підтверджується і поясненнями свідків у справі ( а. с. 4-8). Свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], давні знайомі та сусіди позивача, кожний в свою чергу суду показали, що [PERSON] в зазначеній квартирі мешкає один, певний час до нього приходив соціальний працівник. [PERSON] самостійно ходить до магазину, на ринок, іноді просить сусідів щось купити йому в магазині за його кошти. Свідок [PERSON] також суду показала, вона особисто допомагає [PERSON] приготувати їжу, допомогла йому в певний час влаштуватися на лікування до госпіталю. [PERSON] їй розповідав, що він подарував свою квартиру невістці, яка обіцяла його доглядати та допомагати по господарству. Свідки, сусіди позивача, [PERSON], [PERSON], його син [PERSON] кожен в свою чергу суду показали, що після смерті співмешканки позивача [PERSON], починаючи з 2004 року його син та невістка, відповідачка у справі, доглядали за [PERSON], допомагали по господарству у саду. Крім того син позивача [PERSON] суду показав, що саме його батько [PERSON] був ініціатором договору дарування квартири його дружині, відповідачці [PERSON] Певний час до батька ходив соціальний працівник, оскільки батько надав у соціальну службу неправдиві відомості про те, що у нього немає рідних дітей та ніхто за ним не доглядає, а після того як він особисто надав до соціальної служби своє свідоцтво про народження, тобто підтвердження своїх родинних зв'язків з батьком, соціальні працівники припинили навідуватися до батька. Свідок [PERSON] суду показала, що вона разом з відповідачкою працює на ринку і до останньої, майже кожного ранку самостійно приходив позивач [PERSON] та отримував від відповідачки харчі, заказував їй, що приготувати йому з їжі та віддавав свої речі для прання. Восени 2014 року, [PERSON] приїздив на ринок на велосипеді та в її присутності пропонував відповідачці подарувати квартиру, на що вона відмовилася, але потім [PERSON] повернувся і продовжував наполягати на укладанні договору дарування повідомивши при цьому, що він сам збере чи вже зібрав всі необхідні для цього документи. Також судом встановлено і ніким не заперечувалось, що відповідно нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 08 жовтня 2014 року, позивач [PERSON] подарував відповідачці [PERSON], належну йому на праві власності квартиру квартира [ADDRESS]. Відповідно пункту № 6 зазначеного договору підписаного власноручно як дарувальником, позивачем [PERSON], так і обдарованою, відповідачкою [PERSON], сторони підтвердили, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; розуміли природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків; договір укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин (а. с. 2-3). З досліджених у судовому засіданні письмових пояснень третьої особи, приватного нотаріуса Шосткинського міського нотаріального округу Сидорової А.В. вбачається, що при попередньому відвідуванні з метою одержання консультації з питання збору документів для посвідчення договору дарування квартири, нею було докладно роз,яснино сторонам наслідки вчинення вищезазначеного нотаріального правочину, а саме - майно переходить безоплатно,, укладення договору дарування не пов'язане із виконанням Обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника. Натомість нею були запропоновані інші варіанти розпорядження квартирою, які б захищали перш за все власника житла, як то спадковий договір або договір довічного утримання. Але позивач [PERSON] не зважаючи на її поради, наполягав на договорі дарування, посилаючись на те, що його невістка - [PERSON] про нього піклується і надає допомогу. ( а. с. 14). Зазначені обставини, дають суду підстави зробити висновок, щодо нещирості позиції позивача [PERSON] з приводу того, що він не знав умов договору, не читав самого договору та нотаріусом йому нічого не було роз,яснино з приводу даного договору і сам договір він уклав під впливом тяжких обставин. Зібрані докази та матеріали справи, дають суду підстави вважати, що при укладенні договору сторони досягли всіх істотних умов, волевиявлення позивача [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, він мав і має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір укладався на вигідних для сторін умовах і не був результатом впливу тяжких обставин зважаючи також на те, що сам позивач в судових засіданнях не заперечував тих фактів, що і він сам власноручно приймав участь у зборі документів для оформлення договору та розумів, що укладає саме договір дарування квартири, не зважаючи на складений ним раніше заповіт квартири на користь свого сина, дружина якого є відповідачкою у справі ( а. с. 67 - 68). Тому суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідачки ставить питання про стягнення з позивача витрат її довірительниці на правову допомогу в сумі 1800 грн., надаючи при цьому Акт приймання-передачі виконаних робіт та квитанцію про сплату кошт на вказану суму ( а. с. 75). Не ставлячи під сумнів понесених відповідачкою витрат, у визначенні розміру цього відшкодування суд виходить з наступного. Згідно Постанови КМ України від 27.04.2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", компенсація за правову допомогу адвоката чи спеціаліста в галузі права, яка сплачується стороною складає 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи адвоката чи спеціаліста в галузі права. Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час винесення рішення суду яка складає 1218 грн. то 40 % від цього розміру за годину роботи складає 487,2 грн. ( 1218 : 100 х 40 ) = 487,2 грн. Згідно журналу судових засідань загальний час розгляду справи складає 333 хвилини. Таким чином, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу стороні при розгляді справи складає (487,2 : 60 х 333) = 2703,96 грн. Тому вимоги представника відповідача, щодо відшкодування 1800 грн. цілком обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved