Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення порядку користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Співвласниками квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] що є спільною сумісною власністю, згідно свідоцтва про право власності на житло є позивач [PERSON], позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]. Вони є співвласниками в рівних долях відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 січня 1999р. Відділом приватизації житла державного житлофонду Ватутінської районної Ради За відомостями, які міститься у відділі з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА, у вказаній квартирі зареєстровані чотири особи, а саме: позивачі [PERSON] та [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] Згідно Технічного паспорту квартира складається із 3-х кімнат, що має загальну площу 70,4 кв.м., жила площа - 42,4 кв.м., та складається з наступних окремих кімнат: ?кімната № 4 - площею 17,2 кв.м.; ?кімната № 5 - площею 10,1 кв.м.; ?кімната № 8 - площею 15,1 кв.м.; Підсобні приміщення: ?кухня - площею 7,4 кв.м.; ?ванна кімната - площею 2,6 кв.м.; ?вбиральня - площею 1,0 кв.м; ?коридор - площею 12,1 кв.м.; ?лоджія - площею 3,8 кв.м.; ?вбудована шафа - площею 1,1 кв.м. Особовий рахунок на квартиру оформлений на Позивача - [PERSON], зазначила, що вона не має можливості сплачувати повністю комунальні платежі та бажає сплачувати всі витрати по оплаті за комунальні послуги тільки за себе особисто та за свою дружину, позивача [PERSON] Вважає, що Відповідачі є дорослими працюючими людьми і мають змогу самостійно оплачувати витрати пов'язані з проживанням в квартирі. В зв'язку з цим, він неодноразово звертався до Відповідачів з пропозицією розділити особові рахунки в добровільному порядку, на що отримував від них відмову. З метою розподілу особових рахунків з Відповідачами та укладення окремого договору про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території, позивач [PERSON] звернувся до Деснянської районної в м. Києві Державної адміністрації. Але йому було відмовлено в зв'язку з тим, що між співвласниками не визначено судом певного порядку користування житлом. Таким чином, встановлення порядку користування житловим приміщенням є необхідним для подальшого укладення окремого договору з метою розділення особового рахунку та відповідної пропорційної сплати комунальних послуг. Оскільки в добровільному порядку Відповідачі відмовляються визначити порядок користування квартирою, тому позивачі просять суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] між зареєстрованими членами сім'ї, виділивши: ?позивачам [PERSON] та [PERSON]- кімнати під № 4 площею 17,2 кв.м. та № 5 площею 10,1 кв.м.; ?відповідачам [PERSON] та [PERSON] кімнату під № 8 площею 15,1 кв.м.; ?підсобні приміщення - кухню, ванну, санвузол, коридор та лоджію залишити в загальному користуванні. 04 грудня 2017 року відкрито провадження в справі та призначено справу до судового засідання (а.с.17). 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 18 квітня 2018 року задоволено клопотання відповідача [PERSON], залучено до участі у справі третю особу Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 18 квітня 2018 року відповідачами в порядку ст. 178 ЦПК України подано Відзив на позовну заяву (а.с.64-70), в якому зазначили, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі, вважають їх безпідставними і необґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вони, [PERSON] та [PERSON], зареєстровані та проживають разом з позивачами в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрований у квартирі з 05.12.1985 р. [PERSON] зареєстрована у квартирі з 28.09.2010 р. Шлюб [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 12.09.2010 року. Спірна квартира належить на праві спільної приватної власності позивачам [PERSON] та [PERSON] та відповідачу [PERSON] в рівних частках, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 20.01.1999 р. Водночас, разом з ними в квартирі зареєстровані та проживають їхні (відповідачів) малолітні діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які є онуками Позивачів. З 2010 року за наявності спільної згоди інших співвласників квартири, вони, [PERSON] та [PERSON], почали спільно мешкати у житловій кімнаті площею 15,1 кв.м., в якій [PERSON] проживав протягом всього свого життя. Однак після народження двох дітей кімната № 8 - площею 15,1 кв.м.2 стала тісною для них, вона не може вмістити ліжка для чотирьох осіб, тому проживання в ній чотирьох осіб є неможливим. Таким чином, на даний час склався наступний порядок користування: Позивачі користуються кімнатою № 5, а вони (відповідачі) разом з дітьми займають кімнату № 8 та кімнату №4. При цьому кімната № 4 фактично є вітальнею та використовується ними виключно для сну та частково для зберігання дитячих речей (колясок). Відповідачі зазначили, що в денний час всі кімнати є відчиненими, вони Позивачам жодних перешкод у користуванні кімнатами №4, №8 та об'єктами загального користування не створюють. Вони (відповідачі) не відмовляли Позивачам у частковій сплаті комунальних послуг. Зазначили, що Позивачі прагнуть обмежити своїх онуків у пересуванні квартирою та позбавити їх місця для сну, так як кімната № 4 не може вмістити чотирьох осіб, та мають на меті виділити собі більшу частку в квартирі, для подальшого продажу. На підставі викладеного, відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року закрито підготовче провадження в справі призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.106-107). В судовому засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволені в повному обсязі, з підстав необґрунтованості позовних вимог. Представник третьої особи Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.32,35). Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, просить прийняти рішення на розсуд суду та з урахуванням житлових інтересів малолітніх дітей (а.с.121). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вказаних осіб на підставі наявних доказів. Суд, вислухавши пояснення позивачів, заперечення відповідачів, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.358 ЦК України,право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п.14Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них. Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Нормою ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Статтею 361 ЦК України встановлено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 20 січня 1999 року (а.с.8). Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 20 січня 1999 року №672. Відповідно до даних Технічного паспорту (а.с.9-10) спірна квартира складається з 3-х кімнат жилою площею 42,4 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (№ 4) 17,2 кв.м., 2-а кімната (№8) 15,1 кв.м., 3-я кімната (№ 5) 10,1 кв.м.., кухні площею 7,4 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні (поєднаної) 1,0 кв.м., коридору 12,1 кв.м., вбудованої шафи 1,1 кв.м. Квартира обладнана лоджією 3,8 кв.м. Загальна площа квартири 70,4 кв.м. Крім того, судом встановлено та підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане, Лівобережним відділом реєстрації шлюбів з Державним центром розвитку сім'ї, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12 вересня 2010 року. Після укладення шлюбу прізвище дружини та чоловіка «Григоренко» (а.с.71). Від шлюбу подружжя має двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] (а.с.62,63). Також судом встановлено, що на даний момент в спірній квартирі зареєстровані та проживають позивачі - [PERSON], [PERSON], відповідачі - [PERSON], [PERSON] та малолітні діти відповідачів [PERSON] та [PERSON], що в судовому засіданні сторони не оспорювали. Сторонами не оспорюється, що між ними не досягнуто згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Вказані обставини відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час судового розгляду. Отже, враховуючи відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, а також право сторін на судовий захист,з метою усунення спорів та конфліктів між співвласниками, суд вважає необхідним встановити порядок користування спірною квартирою. За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення позову та вирішує встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між зареєстрованими членами сім'ї, виділивши: ?позивачам [PERSON] та [PERSON]- кімнати під № 4 площею 17,2 кв.м. та № 5 площею 10,1 кв.м.; ?відповідачам [PERSON] та [PERSON] кімнату під № 8 площею 15,1 кв.м.; ?підсобні приміщення - кухню, ванну, санвузол, коридор та лоджію залишити в загальному користуванні. При цьому, встановлений між сторонами порядок користування квартирою, який існує на момент винесення рішення суду, найбільш відповідає часткам кожної з сторін, та не порушує права власників квартири. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у її сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивачів, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.

Outcome: approved