Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з цим позовом, в якому зазначає, що з 10 жовтня 2007 року на підставі наказу №767-к від 18 жовтня 2007 року працювала касиром, а з 11 квітня 2008 року на підставі наказу №303-к була переведена на посаду контролера-касира територіального відокремленого відділення філії ПАТ «Ощадбанк» №10007/0204, розташованого по вул. Артема, 27 в смт. Комишуваха Оріхівського району Запорізької області. Розмір середньої заробітної плати складав 1500 грн. на місяць. За час роботи в установі щодо неї жодних нарікань, зауважень чи доган з боку керівництва не було. До 10 червня 2014 року не було також претензій за результатами проведених планових ревізій. Однак за час роботи відповідач неодноразово грубо порушував права позивача не надаючи щорічні відпустки повної тривалості протягом двох років підряд, не виплачуючи відпускні, в загальній кількості 110 календарних днів за період роботи з 19.10.2008 р. по 23.07.2014 р. 10 червня 2014 року без участі позивача, за участю працівників служби безпеки банку у відділенні банку, де працює позивач, було проведено перевірку, за результатами якої претензій до позивача висунуто не було. 11 червня 2014 року працівники служби безпеки банку викликали позивача до банку в м. Запоріжжя та повідомили її про начебто виявлену недостачу. Після цього, користуючись службовим становищем, погрожуючи та вимагаючи гроші і майно, змусили написати позивача заяву про вимушену відпустку за сімейними обставинами з 11.06.2015 р. по 02.07.2014 р. включно. 19 червня 2014 року позивач звернулася до Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. 02 липня 2014 року позивач була викликана начальником відділу по роботі з персоналом для ознайомлення з наказом про відсторонення від виконання обов'язків у зв'язку з проведенням службового розслідування від 02 липня 2014 року, а також у цей самий день позивача було ознайомлено із наказом №522/В від 11 червня 2014 року про надання відпустки. Надалі за заявою позивача з 03.07.2014 р. по 08.07.2014 р. включно позивачу була надана частина щорічної відпустки за 2009 рік за наказом №610/В, копії якого у позивача немає. 04 липня 2014 року через порушення прав позивача з боку відповідача, позивач надіслала до банку поштою заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ з 09 липня 2014 року зі сплатою вихідної допомоги. Банк отримав заяву позивача про звільнення 08 липня 2014 року. 09 липня 2014 року позивач, перебуваючи на лікарняному, прибула до банку за належним звільненням, але начальник відділу по роботі з персоналом відмовилась зустрітись з позивачем. Цього ж дня позивач направила до банку поштою заяву про надання довідки про середню заробітну плату за 2014 рік, розблокування її карткового рахунку та повідомлення дня, часу та способу виконання заяви про звільнення від 04 липня 2014 року. Відповіді на дані листи позивач від банку не отримала. З 09 липня 2014 року по 23 липня 2014 року позивач перебувала на лікарняному та відповіді від банку так і не отримала. 23 липня 2014 року звільнена з посади контролера-касира наказом № 589-к за п.2 ст. 41 КЗпПУ, у зв'язку з втратою довіри з боку власника. Поштовий конверт із наказом про звільнення, супровідним листом та трудовою книжкою отримано відповідачем 02.08.2014р. В день звільнення всі виплати банком не проведені. Дії банку позивач оскаржувала прокурору Жовтневого району м. Запоріжжя та до територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивач зазнала моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 2000 грн., та змушена відновлювати свої порушені трудові права в суді. Посилаючись на систематичне порушення трудових прав позивача з боку відповідача, а саме: проведення перевірки за відсутності позивача, складання актів від 02.07.2014 р. та від 23.07.2014 р. в час, коли позивач не працювала, не ознайомлення позивача зі змістом цих актів, не доведення вини в діях позивача, не проведення розрахунку з позивачем в день звільнення позивач просить суд: 1) визнати формулювання ПАТ «Ощадбанк» причину її звільнення за п.2 ст.41 КЗпПУ у зв'язку зі втратою довір'я з боку власника та дату звільнення з 23.07.2014 р. недійсними; 2) зобов'язати ПАТ «Ощадбанк» змінити формулювання причини звільнення позивача з п.2 ст.41 КЗпПУ у зв'язку зі втратою довір'я з боку власника та дату 23.07.2014 р. на формулювання - звільнено за власним бажанням в зв'язку з невиконанням ПАТ «Ощадбанк» законодавства про працю за ч.3 ст.38 КЗпПУ з 09.07.2014 р.; 3) стягнути з ПАТ «Ощадбанк» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.07.2014 р. по 09.08.2014 р. в розмірі 1500 грн.; 4) стягнути з ПАТ «Ощадбанк» компенсацію за невикористані щорічні відпустки в кількості 110 днів у розмірі 5324 грн.; 5) стягнути з ПАТ «Ощадбанк» вихідну допомогу у розмірі 4500 грн.; 6) стягнути з ПАТ «Ощадбанк» моральну шкоду в розмірі 2000 грн.; 7) покласти на відповідача судові витрати. У судове засідання позивач не з'явилася. Представник позивача у судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, зазначивши, що на позовних вимогах наполягає повністю та просить їх задовольнити. У судове засідання, належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, представник відповідача не з'явився, про причину неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки представника відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши позов, заперечення на нього, письмові докази, а саме: копії трудової книжки, супровідного листа, наказу №588-к від 23 липня 2014 року про звільнення, описів поштових вкладень, заяви про вчинення кримінального правопорушення, наказу №530-к від 02 липня 2014 року про відсторонення від виконання обов'язків, наказу №522/В від 14 червня 2014 року про надання відпусток, заяви про звільнення за власним бажанням від 04 липня 2014 року, поштового повідомлення, квитанції, заяви про надання довідки про середню заробітну плату від 09 липня 2014 року, листків непрацездатності, заяви від 23 липня 2014 року, скарг щодо порушення трудових прав від 04 липня 2014 року, від 06 серпня 2014 року, витягів з кримінального провадження, пояснювальних записок, касових ордерів, акту, ухвал Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, типового договору, посадової інструкції, порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», довідки щодо надання відпусток [PERSON], графіків щорічних відпусток, договору про відкриття рахунку від 23 жовтня 2007 року, довідки про умови кредитування, виписки з карткового рахунку, повідомлень, актів, довідок, приходить до наступних висновків. Предметом позову - є правомірність звільнення працівника з займаної посади в конкретну дату та підстави невиплати в зв'язку із звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за ненадані відпустки та вихідної допомоги. Підставою позову - є дотримання відповідачем трудового законодавства відносно позивача. У судовому засіданні, відповідно до досліджених доказів встановлено, що з 23 липня 2014 року наказом про звільнення №588-к [PERSON] була звільнена з посади контролера-касира територіального відокремленого відділення №10007/0204 філії - Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк" на підставі п.2 ст.41 КЗпПУ у зв'язку з втратою довіри до неї з боку власника, з причини складання акту документальної ревізії від 02 липня 2014 року. Кількість днів невикористаних щорічних відпусток складає 110 за період з 19 жовтня 2008 року по 23 липня 2014 року включно. Відповідач обґрунтовує законність звільнення [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпПУ актом ревізії від 02 липня 2014 року, який був наданий представником разом із запереченнями на позов. Також відповідач вважає факт доведення протиправності дій позивача та можливе існування шкоди в розмірі 1087878,03 грн. та 1895 доларів США даним актом. Відповідно до принципу допустимості доказів, який діє в цивільному процесі та узгоджується із ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст.62 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; ч.2 ст.2 Кримінального Кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Частина 1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч.2 ст.130 КЗпПУ при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника; відповідно до положень ст.138 КЗпПУ для покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу; п. 9 постанови ВСУ №14 від 29 грудня 1992 року встановлює, що судам слід мати на увазі, щодо позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь переслідуваних в кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпПУ), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Враховуючи дані норми матеріального права, на час звільнення [PERSON], її винні протиправні дії мали бути встановлені тільки чинним обвинувальним вироком суду, який би підтвердив існування суми збитків, зазначених в акті ревізії від 02 липня 2014 р. Акт від 02 липня 2014 року не замінює собою вирок суду. Однак ні в день звільнення 23 липня 2014 року, ні під час судового розгляду даного спору, відповідачем не було надано для огляду ніякого обвинувального вироку щодо винних дій [PERSON], вчинених нею під час виконання трудових обов'язків. У разі, коли не були встановлені конкретні винні дії працівника, в передбачений Законом спосіб, сам факт виявлення недостачі матеріальних цінностей у осіб, що обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, не може бути підставою для розірвання трудового договору у зв'язку із втратою довіри. Досліджуючи дану обставину, суд приходить до висновку про недоведеність обставин, викладених в акті ревізії від 02 липня 2014 року, та необґрунтованість підстав звільнення [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпПУ. Крім того, суд враховує той факт, що на час складання акту ревізії від 02 липня 2014 року [PERSON] була відсутня на робочому місці. Так, з 11 червня 2014 року по 02 липня 2014 року включно, позивач знаходилась у відпустці (відповідно до наказу №522/В від 11.06.2014р.). З наказом про надання відпусток від 11 червня 2014 року була ознайомлена тільки 02 липня 2014 року о 12.50 год., що є порушенням трудового законодавства. 02 липня 2014 року [PERSON] відсторонена від виконання обов'язків в зв'язку з проведенням службового розслідування (наказ №530-к від 02.07.2014 р.). З 03 липня 2014 року по 08 липня 2014 року включно, відповідачем позивачу надана частина її щорічної відпустки, що оформлено наказом №611/В, не наданий представником відповідача в судове засідання. З 09 липня 2014 року по 23 липня 2014 року [PERSON] знаходились на лікарняних (листи №374814 та №396515). Час проведення ревізії, зазначений в акті, визначений з 18 червня 2014 року по 01 липня 2014 року. Таким чином акт ревізії проведений відповідачем за відсутності позивача, чим порушено її права. Більш того, виготовляючи зазначений акт ревізії, відповідачем не дотримані наступні норми матеріального права. Відповідно до: - п. 1.1, 1.5 глави 1 розділу 10 Інструкції з бухгалтерського обліку основних засобів і нематеріальних активів банків України, затвердженої постановою Правління НБУ №480 від 20 грудня 2005 року, банки проводять інвентаризацію активів і зобов'язань з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності; - для проведення інвентаризації створюється постійно діюча інвентаризаційна комісія (у складі працівників банку) за обов'язковою участю головного бухгалтера (його заступника). Інвентаризаційна комісія створюється на один рік. Проведення інвентаризації має бути документально оформлено; - положення про інвентаризацію активів та зобов'язань затвердженого наказом Міністерства Фінансів України №879 від 02 вересня 2014 року (надалі положення), інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи; - п.1 розділу 4 зазначеного положення, висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов'язань і даним бухгалтерського обліку, які наводяться у звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається для затвердження керівнику підприємства; - п.4.10 положення про ведення касових операцій у національній валюті в України затвердженого постановою Правління НБУ №637 від 15 грудня 2004 року, акт про результати інвентаризації складається в двох примірниках і підписується членами інвентаризаційної комісії та матеріально відповідальною особою; один примірник акта передається до бухгалтерії підприємства, другий - залишається у матеріально відповідальної особи; - до початку інвентаризації всі матеріально відповідальні особи дають розписку, визначену в додатку 7. Беручи до уваги обізнаність відповідача з принципом змагальності процесу в доведенні перед судом своєї позиції за пред'явленим позовом. Суд встановлює, що акт ревізії від 02 липня 2014 року був виготовлений відповідачем з численними процесуальними порушеннями, а саме: - складався без участі [PERSON]; - за відсутності інвентаризаційної комісії з обов'язковою участю головного бухгалтера, якою мав би бути складений протокол за наслідками інвентаризації, передуючий складанню актів ревізій, та затверджений керівником підприємства; - акт інвентаризації, на підставі якого складена ревізія, не доданий до нього; - за відсутності розписки та форми акту, зазначеному в додатку 7 положення. Таким чином, зазначений акт не є належним доказом, що встановлює винність дій працівника. Відповідачем також не доведено право банку на проведення ревізії без інвентаризації матеріальних цінностей-активів, положення про створення інвентаризаційної комісії, а також самої ревізії, згідно статуту товариства. Критично також суд ставиться до обставин відсутності матеріальних претензій з боку відповідача до [PERSON] протягом тривалого часу, враховуючи що остання працює контролером-касиром з 19 жовтня 2007 року, а недоліки в її роботі були виявлені тільки 02 липня 2014 року, тобто під час її перебування у відпустці. Причини відсутності недоліків у роботі [PERSON] з 19 жовтня 2007 року по 02 липня 2014 року і віднайдення їх саме під час її відпустки, представник відповідача не пояснив. Досліджуючи дотримання умов звільнення [PERSON] на підставі наявних доказів, наданих сторонами, суд зазначає, що 04 липня 2014 року позивачем до банку поштою направлено заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ у визначений строк з 09 липня 2014 року із сплатою вихідної допомоги. 08 липня 2014 року зазначена заява була отримана відповідачем. 09 липня 2014 року (перебуваючи на лікарняному, листи №374814 та №396515), за відсутності належного звільнення і не проведення всіх відповідних розрахунків при звільненні, [PERSON] направлено другу заяву про видачу довідки про її середню заробітну плату за 2014 рік, розблокування карткового рахунку [NUMBER] та повідомлення дня, часу та способу виконання заяви про звільнення від 04 липня 2014 року. Відповіді на дані листи відповідач не надав. За сплином терміну лікарняних, 23 липня 2014 року позивачем було направлено третю заяву до керівника банку Магулєвської Р.А. із вимогами про направлення на її адресу поштою трудової книжки із записом про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ, довідки про середню заробітну плату за 2014 рік, наказу про звільнення, а також направлення поштовим грошовим переказом (в зв'язку з блокуванням банком її карткового рахунку [NUMBER]) на її адресу грошових коштів із повним розрахунком по заробітній платі, вихідній допомозі, виплатам за невикористані з вини банку дні щорічних відпусток та інших передбачених виплат. 02 серпня 2014 року за твердженням позивача на пошті нею був отриманий конверт банку з (згідно опису вмісту конверта від 29.07.2014 р.) трудовою книжкою із записом про звільнення на підставі п.2 ст.41 КЗпПУ у зв'язку з втратою довір'я з боку власника, супровідним листом від 29 липня 2014 року №13/21-125 та копією наказу про звільнення від 23 липня 2014 року №588-к в якому зазначено про: - ненадання банком 110 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 19 жовтня 2008 року по 23 липня 2014 року; - виплату компенсації за ненадані дні відпусток без зазначення в який спосіб має бути проведена ця виплата та без зазначення розміру цієї грошовий компенсації; - звільнення з підстав, встановлених актом документальної ревізії від 02 липня 2014 року та актом перевірки зловживань в ТВБВ №10007/0204 від 23 липня 2014 року. З 02 серпня 2014 року відповідачем були порушені трудові права [PERSON] Незаконні дії відповідача з вищезазначеного приводу, оскаржувались позивачем до Жовтневої прокуратури м. Запоріжжя та Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області, про що доводить лист від 11 липня 2014 року №110р. З причини ненадання позивачу на її письмову вимогу своєчасно довідки про її середню заробітну плату за 2014 рік, відповідачем протиправно порушено вимоги ст.49 КЗпПУ. Ухвалу суду з приводу витребування цього ж документу, відповідач проігнорував. Згідно із: - ч.4 ст.80 Кодексу законів про працю України відповідно до якої, забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд...; - ч.3 ст.38 КЗпПУ, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору; - ч.1 ст.47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу; - із ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум..., провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено ненадання позивачу 110 днів щорічних відпусток за період роботи з 19 жовтня 2008 року по 23 липня 2014 року. Посилання відповідача в своєму запереченні на невикористання позивачем відпусток і відсутності порушень з боку банку ч.4 ст.80 КЗпПУ, суд розцінює критично. Оскільки згідно із ч.5 ст.79 КЗпПУ конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідачем письмове повідомлення про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до її настання, не надано. Місяці наданих відпусток в довідці щодо надання відпусток, не збігаються із місяцями погоджених відпусток з позивачем в графіках щорічних відпусток з 2011 року по 2014 рік. Частини 2, 3 ст.80 КЗпПУ передбачають, що щорічна відпустка за ініціативою власника.., може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника; у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником... Графіки узгодження із позивачем нового терміну частин відпусток не надано відповідачем. Дані обставини свідчать про порушення відповідачем трудового законодавства, що і передбачає право вимоги позивача про звільнення у визначений строк. Також відповідачем не надано суду на підтвердження своїх доводів графіку робочого часу, що підтверджував би те, що позивач повинна була працювати 23 липня 2014 року, приймаючи до уваги отримання відповідачем заяви про звільнення від 04 липня 2014 року, саме 08 липня 2014 року і закінчення двотижневого терміну 22 липня 2014 року. Судом встановлено не проведення відповідачем кінцевого розрахунку при звільненні і не повідомлення письмово про розмір сум, необхідних для виплати при тому, що обов'язок доведення факту спричинення шкоди та протиправності дій працівника покладено на роботодавця (ст.138 КЗпПУ), а відрахування із заробітної плати можливе лише за умови згоди на це працівника, викладеній у письмовій формі. Списання коштів з безпідставно заблокованого рахунку позивача з причини непогашення кредиту, є немотивованим. Саме через недоведеність обставин, на які відповідач посилається в своїх доводах, як на підставу своїх заперечень, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в повному обсязі. Тобто, суд вважає встановленим комплекс порушень трудового законодавства під час звільнення позивача та доведення ним своїх позовних вимог. Суд зазначає, що за загальним правилом, ігнорування обов'язку доказування і подання доказів у разі звернення до суду, є обставиною, яка позбавляє суд можливості встановити порушення, невизнання або оспорювання прав. З причини ненадання відповідачем на вимогу суду довідки про середню заробітну плату позивача за 2014 рік та довідки про грошовий розмір компенсації за не надані 110 діб щорічних відпусток, суд вираховує розмір задоволення позовних вимог з довідки банку №15/2-515 (доданої відповідачем до свого заперечення). У довідці банку №15/2-515, зазначено про нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5975,20 грн. Згідно з наказом про звільнення від 23 липня 2014 року №588-к, кількість днів не наданих позивачу відпусток складає 110. За таких обставин заробітна плата за один день роботи складає: 5975,20 грн. / 110 діб = 54,32 грн. Середній заробіток за місяць у 2014 році складає: 54,32 грн. * 31 = 1683,92 грн. Загальний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09 липня 2014 року по 09 лютого 2015 року, складає: 1683,92 грн. * 7 місяців затримки = 11787,44 грн. В зв'язку з порушенням банком вимог ч.4 ст.80 КЗпПУ щодо ненадання щорічних відпусток протягом двох років підряд, розмір вихідної допомоги складає: 1683,92 грн. * 3 місяці = 5051,76 грн. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з положень ст.2371 КЗпПУ, відповідно до яких відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, положень ст.23 ЦК України, відповідно до яких особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач пред'явив вимоги про стягнення 2000 грн. моральної шкоди з відповідача, посилаючись на те, що порушення її прав при звільненні перешкоджає працевлаштуванню протягом семи місяців, не проведення відповідачем повного розрахунку при звільненні до даного часу, приховування довідки про середню заробітну плату позивача, затримки розрахунку при звільненні, блокування банківської картки вимагають від позивача додаткових зусиль в організації свого життя і відновлення своїх порушених прав та завдає позивачу значних моральних страждань. Суд приймає таке обґрунтування моральної шкоди, крім того, суд бере до уваги, що позивач за захистом своїх прав повинна була звертатися до різних інстанцій, у тому числі і до суду. З урахуванням вищенаведеного, суд знаходить суму моральної шкоди обґрунтованою. Вирішуючи питання про судові витрати, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК України судові витрати мають бути стягнуті з відповідача.

Outcome: approved