Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона являється власником вищевказаної квартири. Відповідач, який являється її сином, зареєстрований, проте з 04 серпня 2011 року у квартирі не проживає. Реєстрація відповідача у належній їй квартирі створює для неї перешкоди у реалізації прав власника. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та пояснила суду, що через реєстрацію відповідача у квартирі вона несе додаткові витрати за комунальні послуги. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток, до суду не з'явився, заперечень проти позову та заяви про розгляд справи без його участі не надав, тому суд, з підстав ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Копією свідоцтва про право власності на житло № 9395 від 05 квітня 2005 року підтверджується, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с. 22). З довідки ТОВ "Сервіспромексперт" від 11 грудня 2013 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS], окрім [PERSON], зареєстровані також [PERSON] та [PERSON] Вказана квартира є приватизованою (а.с. 9). Довідкою Світловодського РС УДМС України в Кіровоградській області від 14 лютого 2014 року підтверджується, що [PERSON] з 10 вересня 2010 року зареєстрований за вищевказаною адресою (а.с. 11). Згідно копії довідки Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області від 11 грудня 2013 року, [PERSON] розшукується за скоєння злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, на час складання довідки його місцеперебування не встановлено (а.с. 7). Ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи з положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, позивач, як власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідач в квартирі не проживає, його реєстрація у належній позивачеві на праві спільної часткової власності власності квартирі перешкоджає у реалізації нею прав, передбачених ст. 150 ЖК України. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved