Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу квартири за №3-545 від 20.09.2011 року нею набуте право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивачка є інвалідом дитинства першої групи та пересувається за допомогою інвалідної коляски та потребує постійного лікування а також самостійно утримувати квартиру їй тяжко, бо єдиним джерелом існування для неї є пенсія. Відповідачі деякий час проживали у належній позивачу квартирі однією сім`єю, та позивачка будь-яких перешкод у користуванні даним житлом не чинила. Згідно довідки про склад сім`ї від 30.09.2020 року за №09-1307-0867, виданої Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради у реєстрі територіальної громади м. Маріуполя наявна інформація за адресою реєстрації та проживання позивачки щодо трьох зареєстрованих осіб: [PERSON] , 1968 р.н., [PERSON] , 1981 р.н. та [PERSON] , 2012 р.н. Вказані особи (відповідачі) тривалий час не проживають у зазначеній квартирі, не сплачують за користування комунальними послугами, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у квартирі не мають, будь-яких стосунків позивачка з відповідачами не підтримує тривалий час та за відомою їй інформацією за 2013 рік, останні переїхали до іншого міста. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а також позивач позбавлений можливості оформити субсидію на житло. Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, приймала участь через свого представника [PERSON] , яка надала письмову заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечувала. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 18.02.2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, також надано висновок №01.1-01-23-72 від 15.03.2021 року, згідно якого заперечував проти визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання про яке відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомлені належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України в тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності (1/1 частка) належить квартира [ADDRESS] згідно витягу про державну реєстрацію прав від 28.09.2011 року, виданого міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» (номер запису 90197. Право власності на вказану квартиру набуте згідно договору купівлі-продажу від 20.09.2011 року №3-545, засвідченого державним нотаріусом Колеснік Л.В.(а.с.18-22) Згідно довідки Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг №09-13.07-0867 від 30.09.2020 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 3 особи, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .(а.с.24) Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується письмовими показами свідка [PERSON] , яка зазначила, що мешкає по сусідству із кв. [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Сім`я [PERSON] мешкала у вказаній квартирі з 2011 року. У 2015 році сім`я [PERSON] виїхала у невідомому напрямку та їх місцезнаходження на даний час свідку не відоме. Свідок [PERSON] зазначив, що мешкає з 2018 року по сусідству із кв. [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . За час проживання свідка за вказаною адресою, сім`я [PERSON] у кв. [NUMBER] не проживала.(а.с.72,75) Згідно інформації, наданої Департаментом освіти Маріупольської міської ради за №39.2-36841-39.1 від 09.06.2021 року, [PERSON] , [INFO] не здобуває освіту в закладах освіти, підпорядкованих департаменту освіти Маріупольської міської ради.(а.с.84) Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Стаття 71 ЖК УРСР передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд враховуючи, що повнолітні відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі понад шість місяців без поважних причин, приходить до висновку про те, що вони втратили право користування вказаним житловим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК УРСР. Суд критично ставиться до висновку третьої особи - Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, №01.1-01-23-72 від 15.03.2021 року, яким заперечував проти визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом з наступних підстав. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 та 4 статті 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч.1,2 ст.160 СК України - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Оскільки малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками - суд вважає,що інтереси дитини не порушуються з огляду на те,що вона не проживає в спірній квартирі разом з батьками тривалий час. Також судом встановлено, що дитина не відвідує жодного навчального закладу в м. Маріуполі. Органом опіки та піклування Маріупольської міської ради не надано до суду доказів, які б підтвердили поважність та об`єктивність причини не проживання дитини в квартирі [ADDRESS] . До суду надано висновок, щодо недоцільності визнання малолітньої такою, що втратила право користування житлом, але даний висновок є необґрунтований, не містить доказів того, які заходи були проведені Службою у справах дітей для встановлення фактичного місця проживання дитини, причини її відсутності за місцем реєстрації батьків, які профілактичні заходи були проведені з батьками з приводу невідвідування дитиною навчальних закладів освіти. Таким чином, суд вважає,що права та інтереси дитини не будуть порушені в силу ст.160 СК України. З огляду на наведене, виходячи з того, що відповідачів було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] та останні тривалий час (більше 5 років) фактично не проживають у спірній квартирі без поважних причин, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved