Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визначення за [PERSON], померлим [INFO] року ? частки у спільному сумісному майні, а саме у квартирі № [ADDRESS], Львівської області та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на ? квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/8 квартири № [ADDRESS] Львівської області як обов'язкову частку у спадщині. Свої вимоги позову позивачі обґрунтовують тим, що [INFO] року помер [PERSON], який був сином позивачки [PERSON] та дядьком позивача [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру № [ADDRESS] Львівської області. 28.03.2016 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно [PERSON] Позивач [PERSON] зазначає, що на момент смерті була непрацездатною, а тому мала право на обов'язкову частку у спадщині. Відповідач [PERSON] була дружиною померлого [PERSON], на час його смерті була непрацездатною, а тому також мала право на обов'язкову частку у спадщині. Право власності на нерухоме майно, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності, зареєстроване за [PERSON] та [PERSON], померлий не отримав свідоцтво про право власності на частку майна у спільній сумісній власності у зв'язку із чим нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. Зважаючи на те, що квартира на момент смерті перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON], правовстановлюючі документи на квартиру позивачем втрачені, дублікати отримати неможливо, позивачі позбавлені можливості оформити своє право на спадщину, а тому змушені звернутися до суду. Ухвалою суду від 10.05.2017 року прийнято позовну заву до розгляду та відкрито провадження в справі. 11.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Карпа Тетяна Володимирівна про визнання заповіту недійсним. Обгрунтовуючи зустрічний позов вказувала на те, що після смерті її чоловіка [PERSON], [INFO] року відкрилася спадщина на квартиру № [ADDRESS] Львівської області, після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини нотаріус повідомила про складенням спадкодавцем заповіту на користь [PERSON] Вказує на те, що спадкодавець та відповідач ніколи не підтримували зв'язків, крім того, у заповіті від 28.03.2016 року вказано, що у зв'язку з хворобою заповідача та його особисте прохання заповіт посвідчено за адресою його проживання у квартирі [ADDRESS]. Зазначає, що з 01.05.2016 року по 11.05.2016 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Новояворівської РЛ № 1 з 01.05.2016 року по 11 травня 2016 року та був встановлений діагноз: рак гортані стадії ІV клінічна група. Крім того, зазначає, що нотаріус посвідчила заповіт, вказавши, що [PERSON] перебуває при здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, в той час у заповіті зазначає, що у зв'язку з хворобою заповідача на його особисте прохання цей заповіт посвідчений за адресою проживання. Звертає увагу, що позивачі за первісним позовом вводять суд в оману, посилаючись на втрату правовстановлюючих документів, оскільки вони зберігаються в неї як співвласника квартири, тому позивачі за первісним позовом не могли мати їх. Також [PERSON] посилається на те, що відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання права власності на ? частку у спільному сумісному майні за [PERSON], оскільки у зв'язку з смертю припиняється право власності на майно. Суд 04.12.2017 ухвалив зустрічну позовну заяву [PERSON] (далі - відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) до [PERSON] (далі - позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) про визнання заповіту недійсним прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільній власності та визнання права власності в порядку спадкування та об'єднати в одне провадження. 21.12.2018 представником позивача [PERSON] подано відзив на зустрічний позов у якому зазначив, що зустрічний позов надуманий та безпідставний. Відповідачем по первісному позову [PERSON] 06.12.2017 подавалася апеляційна скарга на ухвалу від 10.05.2018 про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільній власності та визнання права власності в порядку спадкування, 19.02.2018 Апеляційним судом Львівської області відмовлено у відкритті апеляційного провадження за вказаною скаргою. 19.09.2018 відповідачем по первісному позовом [PERSON] повторно подавалася апеляційна скарга на ухвалу від 10.05.2018 про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільній власності та визнання права власності в порядку спадкування, ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 20.09.2018 матеріали вказаної апеляційної скарги повернуто апелянту. Суд, ухвалив, задовольнити клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Карпи Т.В. спадкову справу після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. В судовому засіданні позивач [PERSON] посилаючись на те, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] року [PERSON], а [PERSON], оспорює право на частку у спадковому майні, просив задовольнити вимоги позову повністю. Заперечив проти задоволення зустрічного позову. Просить такі задовольнити повністю. Заперечила проти задоволення зустрічного позову. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала з підстав наведених у ньому, у зустрічному просила відмовити, оскільки він безпідставний, жодним чином не обґрунтований, факти та обставини, які зазначені в ньому неправдиві та не підтверджені жодними доказами, відповідач не здійснювала догляду за померлим [PERSON], а тому він склав заповіт на племінника [PERSON], окрім того відповідач [PERSON] поводиться зухвало, вчиняє протиправні дії відносно позивачів, у зв'язку з чим останні змушені звертатися до органів поліції. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. [PERSON], згідно свідоцтва про смерть, помер [INFO] року (а.с.6). [PERSON] з 01.05.2016 року по 11.05.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Новояворівської РЛ № 1 та йому було встановлено діагноз: рак гортані стадії ІV клінічна група. [PERSON] є сином позивача [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження (а.с.7). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» квартира № [ADDRESS] Львівської області належить [PERSON] та [PERSON] (дружині померлого згідно свідоцтва про укладення шлюбу з 03.09.1983 року) на праві приватної спільної сумісної власності без визначення часток (а.с.18). Встановлені вищезазначені обставини сторонами визнаються і не оспорюються. 28.03.2016 року [PERSON] склав заповіт за яким розпорядився на випадок смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і все, що за законом матиме право заповідає [PERSON], [INFO] (а.с.8), який посвідчено за адресою його проживання у квартирі [ADDRESS] [INFO] року після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру № [ADDRESS] Львівської області, мати померлого [PERSON], [INFO], як особа, що має право на обов'язкову частку у спадщині та позивач [PERSON] в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу від 23.11.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого сина [PERSON] на 1/2 частину квартири № [ADDRESS] Львівської області, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності [PERSON] на це спадкове майно (а.с. 9). Постановою приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу від 23.11.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого сина [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності [PERSON] на це спадкове майно (а.с. 10). Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, оглянувши матеріали спадкової справи, повно всебічно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, встановивши характер та зміст спірних правовідносин та норми права, які підлягають до їх застосування, суд дійшов наступного висновку. Як зазначено в ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересіву спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виникнення права власності, яке пов'язується із правом спадкування. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Аналогічне положення міститься й у статті 328 Цивільного кодексу України згідно якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як зазначено в ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною 1 статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України) Ч. 1 ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно; Як роз'яснено в п. 23 Постанови ВСУ «Про судову практику в справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження» Відповідно до статей 12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сукупний аналіз встановлених судом обставин та норм права, що регулюють спірні правовідносини свідчать, що за відсутності правовстановлюючих документів про реєстрацію права власності на нерухоме майно за спадкодавцем [PERSON], нотаріус не мав можливості визначити частку померлого, тому позивачі підставно звернулися в суд з позовом про визнання за ними права на спадщину. Подані позивачами і досліджені судом докази свідчать, що [PERSON] та [PERSON] у шлюбі набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] Львівської області, де їх частки є рівними, тому внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина тільки на половину цього майна. Відповідач не надала суду належних та переконливих доказів, які б свідчили про те, що спірне майно придбано [PERSON] за особисті кошти, отримано в дар, спадок чи іншим передбаченим законом порядком придбано у приватну власність. Доводи відповідача [PERSON] про відсутність підстави для задоволення вимоги про визнання права власності на ? частку у спільному сумісному майні за [PERSON], оскільки у зв'язку з смертю припиняється його право власності на майноє безпідставними, оскільки згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено в ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Оскільки через відсутність правовстановлюючих документів про державну реєстрацію за спадкодавцем права власності на нерухоме майно позивач [PERSON] позбавлена можливості нотаріально оформити право на спадщину, то з метою захисту законних прав позивача на спадщину, необхідно визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/8 частину квартири № [ADDRESS] Львівської області в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON], який помер [INFO] року, як обов'язкову частку у спадщині. Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені у заповіті. За таких обставин, вирішуючи позовну вимогу первісного позивача [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, суд зазначає, що оскільки через відсутність правовстановлюючих документів про державну реєстрацію за спадкодавцем права власності на нерухоме майно, позивач [PERSON] позбавлений можливості нотаріально оформити право на спадщину, то з метою захисту законних прав позивача на спадщину, необхідно визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] Львівської області в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON], який помер [INFO] року. Щодо вимог відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, суд аналізуючи встановлені судом обставини та норми права, дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ст. 1235 ЦК України). Стаття 1247 ЦК України встановлює загальні вимоги до форми заповіту, згідно якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як роз'яснено в п. 16 ППВСУ «Про судову практику у справах спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Стаття 203 ЦК визначає загальні вимоги чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Зокрема, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Системний аналіз вищенаведених правових норм, свідчить про те, що позивач за зустрічним позовом, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного дієздатною особою, покликаючись на ст. 225 ЦК України, повинен довести, що заповідач перебував у стані, в такому не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що при викладенні обставин на обґрунтування зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом, як підставу для задоволення позовних вимог зазначає наявність у [PERSON] стану, який не дозволяв йому в момент укладення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, через наявність хвороби - раку гортані. Таке посилання є безпідставним, оскільки саме по собі наявність онкологічної хвороби не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Суд робить висновок, що наявність онкологічного захворювання і складання заповіту за місцем свого проживання [PERSON] не є підставою, яка доводить абсолютну неспроможність заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та підставою для висновку про невідповідність тексту заповіту внутрішній волі заповідача. Крім того, суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що спадкодавець [PERSON] та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] ніколи не підтримували зв'язків, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем [PERSON] не надано. Враховуючи наведене, суд, розглянувши справу в межах заявлених зустрічних позовних вимог і на підставі наявних доказів, дійшов переконання, що позивач за зустрічним позовом не надала достатньо доказів на підтвердження факту перебування дієздатного заповідача в момент вчинення правочину в такому стані, що він не міг абсолютно усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, судом не знайдено підстав для визнання заповіту недійсним, а тому в задоволенні зустрічного позову[PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Карпа Тетяна Володимирівна про визнання заповіту недійсним слід відмовити. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати Як зазначено у статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З задоволенням вимог первісного позову з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути документально підтверджені витрати на сплату судового збору в розмірі 1280 грн. На підставі ст.ст. 22,23, 1166,1167 ЦК України,

Outcome: approved