Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 14 грудня 2018 рок він позичив відповідачу гроші в сумі 474 000 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 14 грудня 2019 року, що підтверджується договором позики. Однак, відповідач ухилився від виконання взятого на себе зобов`язання та у зазначений термін грошей не повернув, а тому, станом на 14 січня 2021 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 792747, 40 грн., яка складається з: основного боргу з врахуванням інфляційних втрат в розмірі 518 366,40, процентів за користуванням позикою в розмірі 265440 грн. та трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування позикою в розмірі 8941 грн. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2021 року, позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які позивач усунув. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, де просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити позов, проти заочного розгляду справи не заперечуєю Відповідач, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, за допомогою телефонограми та судової повістки, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. Судові повістки про виклик відповідача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручені з відміткою - "по даній адресі не проживає". Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 серпня 2021 року постановлено провести по даній справі заочний розгляд. Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Судом встановлено, що наявність між [PERSON] та [PERSON] позикових відносин підтверджується наявним договором позики від 14 грудня 2018 року Зокрема, із дослідженої судом договору позики вбачається, що14 грудня 2018 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 474 000 грн., котрі [PERSON] зобов`язався повернути до 14 грудня 2019 року. Сторони також погодили сплату [PERSON] відсотків за користування позикою в сумі 2% в місяць від суми позики. Тобто, даний документ повністю підтверджує, як факт отримання [PERSON] коштів за договором позики та сплату відсотків, так і зобов`язання повернути ці кошти до 14 грудня 2019 року. Згідно з ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивача надав суду оригінал договору позики. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність договору позики в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 14 грудня 2018 року. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. Статтями 12, 13 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 536 ЦК за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч.1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Отже, підставою для застосування ст.536 ЦК є наявність факту користування чужими коштами, а для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК - наявність факту порушення боржником грошового зобов`язання. Встановлення умовами договору розміру процентів за користування чужими коштами відповідно до ст.536 ЦК не позбавляє кредитора права звернутися з позовом про стягнення з боржника цих відсотків, а також процентів на підставі ч.2 ст.625 ЦК в разі порушення грошового зобов`язання. Суд вважає, що представлені позивачем розрахунки індексу інфляції, 3% річних та відсотків за користування позикою є правильними та відповідають вимогам закону, тому до стягнення з відповідача підлягає заборгованості за договором позики у розмірі 474 000 грн., інфляційні витрати 44 366,40 грн., три проценти річних 8941 грн., відсотки за договором позики265 440 грн., а всього 792 747, 40 грн. Крім цього у відповідності зі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 7927,50 грн. судових витрат.

Outcome: approved