Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом, який в подальшому уточнив, до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про поділ спільного майна подружжя. Просить визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], який зареєстрований на праві власності за [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірне майно було побудовано позивачем та відповідачем разом під час перебування їх у шлюбі, однак право власності було зареєстровано за його дружиною [PERSON] З посиланням на норми ст.ст. 60, 69, 70 СК України вважає спірне майно спільною сумісною власністю подружжя. В судове засідання представник позивача не з'явився, від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає. В судове засідання відповідач не з'явився, від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позов визнає в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, від неї надійшли заперечення проти позову та заява про слухання справи за відсутності представника. Заперечення мотивовані тим, що спірний будинок знаходиться в іпотеці, позивач [PERSON] надавав свою згоду на укладення його дружиною договору іпотеки, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку з неявкою сторін у відповідності до п.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, підлягає повному задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення. Згідно ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з»ясування і дослідження інших обставин справи. Тобто, для вирішення питання по суті при умові визнання позову відповідачем суд з'ясовує чи не суперечить це закону та чи не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, судом встановлено і не оспорюється сторонами, що 26 жовтня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом запису актів цивільного стану Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради народних депутатів, запис № 1500. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]» /а.с. 8/ Станом на день подання позову та його розгляду шлюб між позивачем та відповідачкою не розірвано. Під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем був придбаний житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.09.2005 року. /а.с.9/ Тобто, зазначений будинок був придбаний та зареєстрований за відповідачем в період шлюбу з позивачем. 18.02.2008 року між [PERSON] та ПриватБанком було укладено договір іпотеки. /а.с.12/ Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п. 25 вищезазначеної Постанови зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд не приймає до уваги доводи третьої особи про надання позивачем згоди на укладання [PERSON] договору іпотеки спірного будинку, так як відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Крім того, п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ст. 23 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, перебування майна у іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється та такий поділ не є розпорядженням (відчуженням) предметом іпотеки. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved