Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування рішення, визнання свідоцтва про право власності недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26.09.1988 року №945 [PERSON] , дідові позивача, був виданий ордер №8193 серія А на зайняття трьохкімнатної квартири [ADDRESS] на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього [PERSON] , його дружину [PERSON] , бабусю позивача, [PERSON] , батька позивача, [PERSON] , дядька позивача. Позивач [PERSON] , [INFO] разом зі своїм братом-близнюком [PERSON] , [INFO] були зареєстровані в спірній квартирі з 12.07.1994 року. Також в даній квартирі був зареєстрований і малолітній [PERSON] , [INFO] , який в квартирі фактично не проживав, а мешкав зі своєю матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Про те, що між батьком позивача [PERSON] та дядьком позивача [PERSON] тривав багаторічний конфлікт позивач не знав. Про те, що [PERSON] перешкоджав проживати в спірній квартирі [PERSON] та його синам [PERSON] та [PERSON] з січня 2013 року шляхом заміни замків вхідних дверей і не допуску до самої квартири позивач дізнався пізніше і вказане підтверджується рішенням суду у справі №753/14297/13-ц. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , а дядько позивача [PERSON] помер [INFO] і після смерті останнього позивач зі своїм рідним братом намагались вселитись до спірної квартири, але дізнались, що згідно заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року їх обох визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Дізнавшись про це, позивачем зразу ж подана заява про перегляд заочного рішення і одночасно звернення до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, яка листом від 12.07.2017 року повідомила, що спірна квартира була вже приватизована на ім`я [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване, а цивільне провадження було закрите ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] . Таким чином, право позивача [PERSON] щодо користування спірним житлом було поновлено. За таких обставин, позивач та його представник вважають, що процедура приватизації квартири [ADDRESS] пройшла з порушенням чинного законодавства, а саме з порушенням права позивача на отримання частки власності у приватизації спірної квартири, оскільки він був незаконно позбавлений права користування квартирою, де був зареєстрований, тому судові необхідно скасувати рішення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію спірної квартири та визнати свідоцтво про право власності [PERSON] на зазначене нерухоме майно від 23.03.2017 року недійсним. Представник відповідача Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Осадча І.Ю. просила відмовити в задоволенні позову, оскільки приватизація даної квартири була здійснена згідно чинного законодавства і будь-яких порушень не було. [PERSON] надала необхідний та вичерпний перелік документів, потрібних для такої процедури, і їх зміст повністю надавав можливість передати спірну квартиру у власність сина 3-ї особи [PERSON] [PERSON] . Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила суд позов задовольнити у повному обсязі, повністю підтвердивши свої ж показання в якості представника позивача [PERSON] 3-тя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що позивач та його рідний брат без поважних підстав не проживали в спірній квартирі понад встановлений законом строк, тому на день винесення рішення відповідачем про приватизацію спірної квартири, а також свідоцтва про право власності на житло діяло і було чинним заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року, тому приватизація квартири відбулась без порушень норм діючого законодавства і не порушила житлових прав позивача. За таких обставин позов не підлягає задоволенню. Заслухавши представників сторін, 3-тю особу та представників 3-х осіб, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За правилами ст.1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Як регламентовано ч.1-5, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як встановлено судом, на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26.09.1988 року №945 [PERSON] , дідові позивача, був виданий ордер №8193 серія А на зайняття трьохкімнатної квартири [ADDRESS] на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього [PERSON] , його дружину [PERSON] , бабусю позивача, [PERSON] , батька позивача, [PERSON] , дядька позивача (а.с.27-28). Як наголошує ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Згідно технічного паспорту спірна квартира є трьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 41,3 м2, загальною площею 73,4 м2, яка розташована на 7 поверсі 9-типоверхового будинку (а.с.135-137). Позивач [PERSON] , [INFO] (а.с.14) разом зі своїм братом-близнюком [PERSON] , [INFO] (а.с.16) були зареєстровані в спірній квартирі з 12.07.1994 року. Разом з ними на березень 2014 року були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Ф-3 (а.с.29). [INFO] померла [PERSON] (а.с.20). [INFO] помер [PERSON] (а.с.19). [INFO] помер [PERSON] (а.с.17-18). [INFO] помер [PERSON] (а.с.62). Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2014 року було визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с.21-22). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року [PERSON] , позивача по даній справі, та [PERSON] , 3-ї особи по даній справі, було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с.31-33). Дізнавшись про вказане заочне рішення, позивачем подана заява про перегляд заочного рішення від 24.02.2017 року (а.с.34-37). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване (а.с.38), а цивільне провадження було закрите ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] . Таким чином, право позивача [PERSON] щодо користування спірним житлом було поновлено. За змістом ч.1, ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Як передбачено ч.4-5, ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Однак, ще 24.02.2017 року 3-тя особа по справі [PERSON] , діючи в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , звернулась у Голови Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про надання у приватну власність її малолітньому сину [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.133), додавши до неї довідку про склад сім`ї (а.с.134). Як вбачається з довідки, в спірній квартирі зареєстрованим є лише малолітній [PERSON] . Як наголошує ч.1-2, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Після наданої заяви та довідки про склад сім`ї 23.03.2017 року відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації було видано наказ №56908 про передачу [PERSON] у приватну власність квартиру [ADDRESS] (а.с.131). На підставі даного наказу того ж 23.03.2017 року тим же органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] , за змістом якого [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.132). Згідно ч.1-5, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В судовому засіданні представник позивача вказувала, що позивач на день приватизації спірної квартири не знав про існування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року, а тим більше про її приватизацію. Вказане підтверджується заявою про перегляд заочного рішення та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року, якою заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване. Крім того, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 5.10.2020 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 року було залишене без змін, тобто судовою інстанцією не була визнана відсутність [PERSON] та [PERSON] без поважних підстав в спірній квартирі у понад встановлений законом термін. Згідно ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналізуючи вказані норми права та докази, надані сторонами по справі, суд вважає, що будучи зареєстрованими в спірній квартирі з 12.07.1994 року, позивач [PERSON] та 3-тя особа [PERSON] набули право користування вказаним житлом. Позбавлення їх такого право може відбуватись або на добровільних засадах кожного з них, або за рішенням суду. Як зазначає представник позивача, вони не знали про існування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року, яким вони були позбавлені права користування зазначеною квартирою, що не спростовано в судовому засіданні іншими доказами, яке в подальшому було скасоване, однак було покладене в основу приватизаційної процедури спірної квартири. За таких обставин, оскільки позивач та 3-тя особа мали право користування спірною квартирою, на даний час не позбавлені такого права судовою інстанцією, тому приватизація квартири [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] порушила таке їх право, так як вони також мали право на приватизацію жилого приміщення і кожний для себе, чим не змогли скористатись з вини [PERSON] . Тому суд приходить до висновку, що наказ №56908 від 23.03.2017 року відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON] та свідоцтво [NUMBER] від 23.03.2017 року про право власності [PERSON] на вказане житло слід визнати недійсними. У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки позивач дізнався про існуюче заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року тільки після смерті [PERSON] , тобто після [INFO], і вказане ствердження не було спростоване у судовому засіданні будь-якими доказами в порядку ст.76-80 ЦПК України, а звернувся він до суду з даними позовом 7.05.2018 року, тому суд вважає, що позивачем такий встановлений законодавством строк позовної давності не був пропущений, оскільки він про своє житлове право дізнався тільки після [INFO], а тому відлік строку позовної давності відраховується з дати, коли особа дізналась про своє порушене право, і за таких обставин, звертаючись до суду з даним позовом, він не порушив такий строк.

Outcome: approved