Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області до Територіальної громади в особі Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивачка та її представник у судовому засіданні просили суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - садовий будинок [ADDRESS]. Представник територіальної громади в особі Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви голова Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області просить суд слухати справу за відсутності представника селищної ради. Суд, вислухавши у судовому засіданні думку позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до статті 11 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON], з 1991 року відкрито та безперервно володіє та користується садовим будинком [ADDRESS]. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, даний садовий будинок було побудовано в 1991 році нею та її чоловіком [PERSON], який був членом садового товариства «Троянда». [INFO] року чоловік позивачки [PERSON], помер (свідоцтво про смерть видане Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніропетровського міського управління юстиції за [NUMBER], серія [NUMBER], актовий запис за №1252). Під час оформлення спадщини за законом позивачка дізналася про те, що будь-які правовстановлюючі документи на вказаний садовий будинок відсутні, тому позивачка не може оформити право власності за собою в порядку спадкування. Іншої підстави для виникнення права власності, на момент відкритого заволодіння вказаним майном, не було і не має на даний час зв'язку з цим, позивачка оформила право власності тільки на земельну ділянку, на підставі її належності спадкодавцю, згідно Державного акта на право приватної ості на землю серії ДП №001507, виданого 04.01.1995 року. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, вона на сьогоднішній день продовжує відкрито володіти та користуватися садовий будинком [ADDRESS], що підтверджується довідкою за підписом голови товариства від 24.03.2014 року. Прийняття в експлуатацію будинку, збудованого до 1992 року не передбачене чинним законодавством України, а саме - в п. 3.1. "Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж", зате, наказом №95 від 19.03.13р. Мінрегіонбуд, зазначено, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації, що підтверджується Листом Інспекції ДАБК у Дніпропетровській області від 27.02.14р. №Л-241/06. Згідно з даними технічної інвентаризації будинку, проведеної техніком з інвентаризації Турапіною В.П. 17.07.2013 року, садовий будинок [ADDRESS] було побудовано в 1991 році. Згідно статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Згідно п. 8 заключних і перехідних положень до Цивільного кодексу України, що вступив у силу 1 січня 2004 року, правила статті 344 ЦК про набувальну давність розповсюджуються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до вступу в силу цього кодексу, тобто, з 1.01.2001 року. На цьому також наголошується у Заключній частині узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав (№8(1098) 23.02 - 01.03. 2013), проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - Узагальнення), - граничним часом, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно, є 1 січня 2001 року. Згідно Узагальнення, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов - добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності і тривалості. Згідно Узагальнення, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передання позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав його з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Другим важливим критерієм добросовісності є усвідомлення набувачем незаконності свого володіння. Згідно Узагальнення, судам слід мати на увазі, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном з волі власника й завжди знає, хто є власником майна. Згідно Узагальнення, при вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає незалежно від волі колишнього власника. Також, згідно Узагальнення, судам слід мати на увазі, що позов про право власності за набувальною давністю не може пред'являти законний володілець. Головним критерієм безперервності незаконного володіння, що протягом визначеного законом строку для визнання права власності за набувальною давністю є те, що протягом цього часу, а саме відведених законом 10 років для визнання права власності на майно за набувальною давністю, його власник жодного разу претензій щодо нього не пред'явив. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади» (ч. 13 Постанови). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved