Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості», третя особа - [PERSON] про визнання незаконними та скасування ухвал. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 30.05.2013 року Львівською міською радою було прийнято Ухвалу №2377, якою затверджено ТзОВ «Розвиток нерухомості» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,45 на [ADDRESS] в оренду терміном на 10 років для будівництва і обслуговування житлово-офісного комплексу. Ухвалою №2497 від 27.06.2013 року були внесені зміни до вищевказаної ухвали та доповнено посилання на кадастровий номер земельної ділянки. Вважає оскаржувані ухвали незаконними, такими, які підлягають скасуванню з тих підстав, що вони були прийняті в період заборони їх відчуження, встановленої Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 29.11.2010 року, якою було накладено арешт на придбану позивачем земельну ділянку на [ADDRESS] і частину цієї земельної ділянки протиправно було передано ТзОВ «Розвиток нерухомості», включивши до складу земельної ділянки площею 0,45 га на [ADDRESS]. Крім того оскаржувані ухвали прийняті з порушенням земельного законодавства, яке полягало у не проведенні земельних торгів при передачі в оренду земельної ділянки. При прийнятті ухвали від 30.05.2013 року було порушено вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», адже станом на 30.05.2013 року не було детального плану території. Просить суд визнати незаконними та скасувати Ухвалу Львівської міської ради №2377 від 30.05.2013 року «Про затвердження ТзОВ «Розвиток нерухомості» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS]» та Ухвалу №2497 від 27.06.2013 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 30.05.2013 року №2377». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача ЛМР - Кубай Ю.Г. в судовому засіданні позов заперечила, надавши пояснив, про те, що справді частина земельної ділянки площею 0,0691 га по [ADDRESS] включена до складу наданої оскаржуваними ухвалами ТОВ «Розвитокнерухомості» земельної ділянки площею 0,45 га по [ADDRESS]. Однак вважає оскаржувані ухвали правомірними, оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2009 року, яке було підставою для видачі на ім'я продавця [PERSON] державного акту на землю, було скасоване ухвалою цього ж суду від 02 грудня 2010 року, а відтак підстава для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га на ім'я [PERSON] відпала. [PERSON] продав земельну ділянку площею 0,0691 га позивачу та третій особі протиправно. Зазначає, що ухвалою Галицького районного суду від 29 листопада 2010 року було заборонено відчужувати земельну ділянку площею 0,0691 га чи її частину, водночас прийняттям оскаржуваних ухвал Львівська міська рада такого відчуження не здійснила. Вказує, що проведення конкурсу для передачі в оренду земельної ділянки по [ADDRESS] не потрібно оскільки на цій земельній ділянці розміщені об'єкти нерухомості, що перебувають у власності ТОВ «Розвиток нерухомості». Відсутність детального плану території та плану зонування не була перешкодою для прийняття оскаржуваних ухвал. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ТОВ «Розвиток нерухомості» - Дмух М.В. в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях та зазначив наступне. ТОВ «Розвиток нерухомості» є власником об'єктів нерухомості, що знаходяться по [ADDRESS] у м. Львові. Частина земельної ділянки площею 0,0691 га по [ADDRESS] включена до складу земельної ділянки площею 0,45 га по [ADDRESS], що передана в оренду ТОВ «Розвитокнерухомості» оскаржуваними ухвалами. Вважає оскаржувані ухвали правомірними оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2009 року, яке було підставою для видачі на ім'я продавця [PERSON] державного акту на землю, було скасоване ухвалою цього ж суду від 02 грудня 2010 року, а відтак підстава для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га на ім'я [PERSON] відпала. Відтак стверджує, що такий державний акт є нікчемним. Вказує, що вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року, заходи із забезпечення позову були спрямовані на недопущення відчуження спірної земельної ділянки на користь третіх осіб, і не обмежували її власника - Львівську міську ради у вчиненні дій щодо передачі земельної ділянки в оренду (коли перехід права власності не відбувається). Проведення конкурсу для передачі в оренду земельної ділянки по [ADDRESS] не потрібно оскільки на цій земельній ділянці розміщені об'єкти нерухомості, що перебувають у власності ТОВ «Розвиток нерухомості». Відсутність детального плану території та плану зонування не була перешкодою для прийняття оскаржуваних ухвал, оскільки на момент звернення товариства до Львівської міської ради - 12.11.2011 року норма, щодо обов'язкової наявності детального плану території не діяла. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено і не заперечено сторонами, що на підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 "Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові" [PERSON] передано у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,0210 га по [ADDRESS]. Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення від 30 жовтня 2009 року, яким розмір земельної ділянки, переданої [PERSON] у власність для обслуговування житлового будинку, збільшено до 0,0691 га. Дане рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось та набуло законної сили. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим управлінням Держкомзему у м. Львові 26 січня 2010 року на підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року й ухвали Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2009 року, [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0691 га. Зазначений акт зареєстровано управлінням Держкомзему у м. Львові 1 липня 2010 року. За договором купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року (а.с.6) [PERSON], діючи як власник, право якого не оспорювалось, продав, а позивач та третя особа, купили будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0691 га, що розташована за цією ж адресою, цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку. Після цього ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2010 року рішення цього самого суду від 30 жовтня 2009 року, яким збільшено розмір земельної ділянки, переданої безоплатно у власність [PERSON], скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами. За результатами розгляду справи № 2-1112/2011 (№2-2335/2009) по суті, в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0691 га по [ADDRESS] було відмовлено, а в решті позовних вимог провадження у справі закрите. Таким чином на момент укладення договору купівлі-продажу, а саме 04.10.2010 року право власності [PERSON], а отже і його право відчужувати земельну ділянку площею 0,0691 га ґрунтувалось на рішенні Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2009 року про визнання права власності та державному акті на право власності на земельну ділянку виданому 26.01.2010 року та зареєстрованому в установленому порядку. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.10.2009 року, яким за продавцем [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га станом на 04.10.2010 року набуло законної сили. Отже, це рішення породило ті правові наслідки, що були ним визначені, а саме право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0691 га по [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу від 04.10.2010 року вказане право перейшло до позивача та третьої особи. При цьому суд критично оцінює посилання відповідачів на відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку за позивачем та третьою особою, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Аналогічна норма передбачена ст. 120 ЗК України. Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України в редакції, що була чинна на момент укладення договору купівлі-продажу від 04.10.2010 року, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки. Таким чином, у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу від 04.10.2010 року до позивача та третьої особи перейшлоправо власності на земельну ділянку площею 0,0691 га по [ADDRESS], яке було в [PERSON], як продавця та підтверджувалось відповідним державним актом на право власності на землю, зареєстрованим у встановленому законом порядку. Суд також відхиляє посилання відповідачів на скасування ухвалою Галицького районного суду від 02.12.2010 року свого ж рішення від 30 жовтня 2009 рокупро визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку пл. 0,0691 га та зазначає наступне. Ухвала від 02.12.2010 року про скасування рішення галицького районного суду від 30.10.2009 року була прийнята вже після того, як це рішення набуло законної сили, було реалізовано [PERSON] та Львівською міською радою шляхом видачі та реєстрації відповідного державного акту на право власності на земельну ділянку та через два місяці після того, як було укладено договір купівлі-продажу від 04.10.2010 року, за яким право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений перейшло до позивача та третьої особи. З цих же міркувань суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що рішенням галицького районного суду від 05.04.2011 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку. Крім того суд зазначає, що вказаним рішенням судувід 05.04.2011, яке було прийнято вже після укладення договору купівлі-продажу від 04.10.2010 року не вказано про протиправність цього договору купівлі-продажу, чи про протиправність набуття позивачем та третьою особою прав на спірну земельну ділянку площею 0,0691 га за таким договором купівлі-продажу. Сторонами не представлено такого, яке б набуло законної сили рішення суду, яким би визнавався недійсним договір купівлі-продажу від 04.10.2010 року. З матеріалів справи вбачається, що відповідне рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.04.2011 про визнання цього договору недійсним, та ухвала апеляційного суду Львівської області від 14.11.2011 року були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2012. Сторонами також не представлено такого, яке б набуло законної сили рішення суду, яким би у позивача та третьої особи була витребувана відповідна частина придбаної земельної ділянки по [ADDRESS] або ж право власності на відповідну частину земельної ділянки було визнано за Львівською міською радою. Відтак суд приходить до висновку про відсутність на момент винесення оскаржуваних ухвал Львівської міської ради судових рішень, які б вказували на протиправність набуття позивачем та третьою особою спірної земельної ділянки Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ухвалою Львівської міської ради № 2377 від 30.05.2013 року (а.с.35) затверджено ТОВ «Розвиток нерухомості» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 0,45 га по [ADDRESS] в оренду на термін 10 років. Ухвалою від 27.06.2013 № 2497 (а.с.36) внесено зміни до ухвали № 2377 та зазначено кадастровий номер земельної ділянки по [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено і визнається сторонами, що частина земельної ділянки по [ADDRESS], яка придбана позивачем та третьою особою за договором купівлі-продажу від 04.10.2010 року включена до складу земельної ділянки площею 0,45 га по [ADDRESS], яка на підставі оскаржуваних ухвал передана в оренду ТОВ «Розвиток нерухомості». З урахуванням цього суд приходить до висновку про протиправність вказаних ухвал та порушення у зв'язку з їх прийняттям прав та інтересів позивача, які останній набув уклавши договір купівлі-продажу від 04.10.2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду цивільної справи за позовом Львівської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.10.2010 року, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.11.2010 року було накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0691 га по [ADDRESS], кадастровий номер 4610136600:04:001:0012. Крім того вказаною ухвалою було заборонено будь-яким особам вчиняти дії з відчуження цієї земельної ділянки та будь-якої її частини. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 12.04.2011 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14.11.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.01.2012 року позовні вимоги було задоволено. Постановою ВСУ від 07.11.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2012 року рішення Галицького районного суду від 12.04.2011 року скасовано, а справу передано на новий розгляд. Нового судового рішення по справі не прийнято. Жодним із зазначених судових рішень не скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою від 29.11.2010 року. Сторонами не представлено рішення суду, яким би станом на 30.05.2013 року було відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу чи судового рішення про закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду станом на 30.05.2013 року, і які б згідно ст. 154 ЦПК України свідчили про втрату чинності заходів забезпечення позову. Відтак суд приходить до висновку про те, що станом на 30.05.2013 року та 27.06.2013 року в момент прийняття відповідачем оскаржуваних ухвал, діяли заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 29.11.2010 року. Суд відхиляє пояснення відповідачів про те, що вжиті згаданою ухвалою суду від 29 листопада 2010 року, заходи із забезпечення позову були спрямовані тільки на недопущення відчуження спірної земельної ділянки на користь третіх осіб, та не могли обмежувати Львівську міську раду у вчиненні дій щодо передачі земельної ділянки в оренду. Суд зазначає, що згідно ст. 151 ЦПК України метою забезпечення позову є забезпечення реальної можливості виконання рішення суду. А оскільки ухвала від 29.11.2010 року винесена у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині продажу земельної ділянки, то метою вжитих заходів забезпечення позову було не просто позбавлення покупців права розпорядитись земельною ділянкою, а збереження цієї земельної ділянки в тих межах, в тому фізичному і юридичному стані, а також з тим комплексом прав та обов'язків щодо неї, який існував на момент пред'явлення позову до моменту скасування цих заходів забезпечення згідно ст. 154 ЦПК України. Відповідно до ст. 152 ЦПК України передбачено в якості окремих та самостійних видів забезпечення позову і накладення арешту на майно (п. 1 ч.1 ст. 152 ЦПК), і заборона вчиняти певні дії. Як вбачається з ухвали Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року, судом вжито обидва цих види забезпечення. Зокрема і накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0691 га, і заборонено будь-яким особам вчиняти дії з відчуження цієї ділянки та її реєстрації. Водночас накладення арешту на майно, на період його застосування, унеможливлює не лише передачу власності на це майно, а й вчинення будь-яких дій, які визначають юридичну чи фактичну долю цього майна, його стан. А оскільки оскаржуваними ухвалами Львівської міської ради частина арештованої земельної ділянки по [ADDRESS] була включена до складу земельної ділянки по [ADDRESS], чим фактично змінено межі та площу самої ділянки по [ADDRESS], то суд приходить до висновку про те, що оскаржувані ухвали прийнято з порушенням вимог ухвали Галицького районного суду м. Львова від 29.11.2010 року, якою на земельну ділянку накладено арешт. Тому оскаржувані ухвали є протиправними та підлягають скасуванню. Судом встановлено,що ТОВ «Розвиток нерухомості» належать на праві власності котельня (літ «В», площа 152,7 кв. м.), гараж (літ. «Б», площа 45,6 кв. м.), стерилізаційна (літ. «А'-1», площа 143,5 кв. м.), гараж (літ. «Г-1», площа 61,5 кв. м.), гараж (літ. «Д-1», площа 61,2 кв. м.), службове приміщення водіїв (літ. «Е», площа 29,5 кв. м.), приміщення складу (літ. «Ж», площа 35,2 кв. м.), приміщення овочесховища (літ. «Пг», площа 23,8 кв. м.), які зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Водночас, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки ЛОР БТІ та ЕО від 22.02.2011, об'єктів нерухомості, які були б зареєстровані за адресою [ADDRESS] взагалі не існує. Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної чи комунальної власності здійснюється за результатами земельних торгів. Виняток з цього правила, згідно ст. 134 ЗК України складають зокрема ті випадки, коли на земельній ділянці розміщено об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичної чи юридичної особи. Відтак згідно приписів ст. 134 ЗК України Львівська міська рада вправі без проведення конкурсу передати ТОВ «Розвиток нерухомості» лише таку земельну ділянку, на якій розміщені об'єкти нерухомості по [ADDRESS]. Формування ж земельної ділянки за рахунок земель вільних від об'єктів нерухомості та надання в оренду такої земельної ділянки за адресою м. Львів [ADDRESS] потребує як присвоєння в установленому порядку такої поштової адреси, так і проведення земельних торгів. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовувалось сторонами, прийняття ухвали Львівської міської ради від 30.05.2013 року відбулось в умовах відсутності плану зонування та детального плану території. Водночас частина 3 ст. 24 «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції чинній станом на момент прийняття оскаржуваної ухвали, передбачала, що за відсутності плану зонування або детального плану території, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. При цьому суд приходить до висновку про те, що вказана норма є імперативною і згідно з її вимогами правове значення має відсутність детального плану саме на момент передачі земельної ділянки, яким є прийняття оскаржуваної ухвали від 30.05.2013. Факт відсутності плану зонування чи детального плану території виключає можливість передачі земельної ділянки для містобудівних потреб. Суд не бере до уваги посилання відповідачів як на преюдиційну обставину встановлену постановою Галицького районного суду від 04.04.2013 року на те, що відсутність детального плану території не може бути підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою. Так відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСС № 5 від 07.02.2014 року про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Відтак суд зазначає, що преюдиційною обставиною є виключно відсутність станом на 30.05.2013 року детального плану території (плану зонування) стосовно [ADDRESS]. Однак юридична кваліфікація цієї обставини, а саме правомірність чи протиправність надання земельної ділянки враховуючи відсутність детального плану повинна бути дана судом у кожній конкретній справі на підставі вимог законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції чинній станом на момент прийняття оскаржуваної ухвали саме детальний план призначений визначити функціональне призначення, режим та параметри забудови земельної ділянки, розподіл територій, черговість та обсяги інженерної підготовки території, систему інженерних мереж, порядок організації транспортного і пішохідного руху, порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі. Визначаючи необхідність наявності детального плану при передачі земельної ділянки в оренду для забудови, законодавство тим самим гарантує дотримання прав та інтересів осіб, які мешкають на вказаній території або ж володіють об'єктами нерухомості, що розміщені на цій території. В той же час відсутність детального плану території на момент прийняття оскаржуваної ухвали свідчить про відсутність визначення вказаних аспектів забудови території, в тому числі забудови земельної ділянки по [ADDRESS] куди включена і частина придбаної позивачем земельної ділянки по [ADDRESS]. Вказане порушує права та інтереси позивача і як власника житлового будинку по [ADDRESS], котрий межує з земельною ділянкою що надана для забудови ТОВ «Розвиток нерухомості» і як набувача земельної ділянки по [ADDRESS]. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved