Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач звернувся суду із позовною заявою до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, [PERSON] , треті особи - відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області, національний природний парк «Меотида», Державне підприємство «Приазовське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, мотивований тим, що позивачем за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 12016050290000053 встановлено ряд порушень вимог земельного та водного законодавства під час відведення у власність земельних ділянок на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Так, земельна ділянка, загальною площею 0,10 га по [ADDRESS] із кадастровим номером 1423984400:02:000:2712, яка рішенням Мелекінської сільської ради №5/33-2040 від 10.02.2010, була передана гр. [PERSON] у власність і вона розташована в прибережній захисній смузі та водоохоронній зоні Азовського моря на землях природно-заповідного фонду, яка знаходиться у постійному користуванні ДП «Приазовське лісове господарство», та увійшла до складу Національного природного парку «Меотида». Отже, вибуття у приватну власність земельної ділянки водного фонду та віднесеної до земель природно-заповідного фонду з порушенням земельного, водного законодавства, незаконна зміна її цільового призначення порушує права та інтереси держави на розпорядження, володіння та користування даною земельною ділянкою. 02.03.2020 у даній справі було відкрито провадження. 16.07.2020 підготовче провадження у даній справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Джансиз Д.В. позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Зазначив, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса, на території суміжного землекористувача національного природного парку »Меотида», а тому Мелекінська сільська рада взагалі вийшла за межі своїх повноважень, виділяючи спірну земельну ділянку у власність [PERSON] . Крім того, земельна ділянка розташована на землях, які відносяться до об`єктів природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, водного фонду України, тому не може бути передана у власність. Щодо строку позовної давності вважає, що трирічний строк звернення до суду прокуратурою не пропущений, оскільки строк позовної давності складає три роки, а позивачу стало відомо про порушення земельного та водного законодавства тільки після отримання із листа Держгеокадастру від 16.11.2017, до якого доданий акт перевірки № 217-ДК/339/АП/09/01/-17 від 13.09.2017, акт обстеження земельної ділянки та висновок земельно-технічної експертизи. Представник Мелекінської сільської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов не визнав у повному обсязі та заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце та час його проведення повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи Національного природного парку «Меотида» Векліч С.М. в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення, в яких підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. Також просив провести розгляд справи у його відсутності Представник третьої особи відділу у Мангушському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Державного підприємства «Приазовське лісове господарство» у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини: Так, судом встановлено, що з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 421165 від 13.0510 вбачається, що на підставі рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 10.02.2010 № 5/33-2040 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачі її у власність гр. [PERSON] » останньому у власність було передано земельну ділянку, площею 0,10 га, у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 21). Згідно витягу з ЄРДР за № 12016050290000053 від 03.03.2016 Маріупольським відділом Маріупольської місцевої прокуратури №1 здійснюються процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ч.1 ст.366 КК України щодо посадових осіб Мелекінської сільської ради Першотравневого району Донецької області, які на підставі підроблених заяв про видіелння земельних ділянок по [ADDRESS] в серпні 2018 року внесли недостовірні відомості до рішення сільської ради про надання згоди на розробку проекту відведення земельних ділянок за вказаною адресою (а.с. 22). Крім того, згідно зазначеного витягу з ЄРДР від 19.08.2017 року Маріупольським відділом Маріупольської місцевої прокуратури №1 здійснюються процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ч.1 ст.367 КК України щодо того, що посадові особи Мелекінської сільської ради та відділу Держкомзему у Першотравневому районі, неналежним чином виконуючи свої службові обов`язки, погодили виділення земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків в 2008-2012 роках,загальною площею більше ніж 3,4 га із земель, які на підставі рішення Першотравневої районної ради №23/11-185 від 17.05.2000 передані в постійне користування ДП «Приазовський лісгосп (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою 11-ДН № 001941, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 238 від 12.12.2001), а в 2005 на підставі проекту створення Національного природного парку «Меотида» увійшли до складу об`єктів природно-заповідного фонду (а.с. 22). Відповідно до листа ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» від 28.03.2018 № 275 зазначено, що земельна ділянка, яка надана у власність [PERSON] , розташована в межах до від 10 до 250 метрів від урізу води та знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря (а.с. 24), що підтверджено актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 13.09.2017 року №217-ДК/314/АО/10/017-17 (а.с. 27-28), листом Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 16 листопада 2017 року № 10-5-0.41 -1065/90-17 (а.с. 25-26). Відповідно до висновку № 2777-2821 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 21.05.2018 щодо земельної ділянки за кадастровим номером 1423984400:02:000:2712,зазначена земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с.Білосарайська Коса, а оскільки суміжним користувачем згідно вищезазначеного витягу з ДЗК є національний природний парк «Меотида», то дана земельна ділянка знаходиться на території НПП «Меотида» (а.с. 37-49). Згідно із листом НПП «Меотида» від 14.08.2017 № Р-170 щодо земельної ділянки за кадастровим номером 1423984400:02:000:2712, спірна земельна ділянка розташована у межах НПП «Меотида» (а.с. 50-51). Проект зазначеного парку складений 03.02.2005 (а.с. 53-55). Як вбачається із рішення Мелекінської сільської ради № 5/5-152 від 17.10.2006, погоджено створення НПП «Меотида» на території Мелекінської сільської ради за межами населених пунктів ради, в межах, вказаних у графічних матеріалах, загальною площею 1287,7397 га, в тому числі: з вилученням земельних ділянок із землекористування сільської ради - 989,4467 га без установи тимчасових літніх, переносних будинків та загорож, без капітального будівництва (а.с. 34-35). Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, згідно з положеннями статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Згідно вимог статті 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Згідно зі статтею 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Відповідно до статті 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд. Згідно із статтею 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Вищенаведені законодавчі норми встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря. Так, згідно із статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. За змістом частин першої, другої статті 3, статті 4 ВК України, пункту «а» частини першої статті 58, статей 59, 60, частини першої статті 84 ЗК України землі під водними об`єктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) i канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів i навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку визначення poзмірів i меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 , Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтею 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об`єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у paзі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних poзмірів i меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови КМ України № 486 з урахуванням конкретної ситуації. Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 та постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14. Також судом встановлено, що проект землеустрою щодо визначення розмірів водоохоронної зони у межах с. Білосарайська Коса не розроблявся спеціально уповноваженими органами, а отже, не узгоджувався з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і не затверджувався Мелекінською сільською радою. Не розроблявся і не затверджувався також у визначеному порядку окремий проект землеустрою зі встановлення меж прибережної захисної смуги із пляжною зоною. Разом з тим, відсутність такого проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянок, розташованих у нормативно визначеній смузі від урізу води. Всупереч наведеним вимогам земельного законодавства, враховуючи, що спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, Мелекінською сільською радою при прийнятті оскаржуваного рішення порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю, а тому зазначене рішення є незаконним. Крім цього, спірна земельна ділянка відноситься до об`єкту природно-заповідного фонду. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України. В ч. 1 п. "є" ст. 39 цього Закону передбачено, що природні ресурси в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду відносяться до загальнодержавного значення. Ч. ч. 1, 2 ст. 61 зазначеного Закону встановлено, що ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України. До складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища. Згідно п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. За вимогами ч.4.ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд», межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 25.02.1980 року№132 «Про доповнення переліку державних заказників Української РСР» дана спірна земельна ділянка відноситься до ландшафтного державного заказника «Білосарайська коса», тобто відноситься до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, яка знаходиться у постійному користуванні ДП «Приазовське лісове господарство» та увійшла до складу Національного парку «Меотида». Національний природний парк «Меотида» був створений Указом Президента України від 25 грудня 2009 року № 1099/2009 і спірна земельна ділянка увійшла до його складу. Проект встановлення прибережної захисної смуги на території Мелекінської сільської ради не розроблений та не затверджений, тому земельні ділянки не могли бути надані у приватну власність Спірна земельна ділянка розташована відносно урізу води в межах визначеної ч.3 ст.60 Земельного кодексу України двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, що підтверджено актом обстеження земельної ділянки від 13.09.2017. Отже спірна земельна ділянка не може бути передана у власність громадянам. Крім того, зі змісту статті 125 ЗК України, частини першої статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державного акту на землю) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується державним актом. Із системного аналізу норм ЗК України вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого його видано. Оскільки відповідач [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, тому державний акт, виданий на її ім`я на земельну ділянку 0,10 га за адресою: [ADDRESS] та зареєстрований в Книзі записів про державну реєстрацію 14.05.2010 за № 011016600258, є також незаконним. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, судом вставлено, що власником спірної земельної ділянки є територіальна громада Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, яка своїм рішенням незаконно передала у власність дану земельну ділянку відповідачу [PERSON] . Оскільки зазначене рішення підлягає скасуванню, то відповідно відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, суд застосувує положення статті 1212 ЦК України. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Розпорядником земель лісогосподарського призначення відповідно до ч. 5 ст. 122 ЗК України є обласні державні адміністрації. А тому [PERSON] зобов`язаний повернути спірну земельну тділянку, яку набув без достатньої правової підстави, державі в особі Донецької областіної державної адміністрації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 487/10128/14-ц від 12.06.2019. Скасування спірного рішення ради та визнання недійсним державного aкту на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі незаконного рішення, відповідає критерію законності. Відповідно до ст. 13, 14 Конституції України, земля її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, що перебувають під особливою охороною лержави. Прийняття спірного рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки водного фонду, яка відповідно до закону не може перебувати у приватній власності фактично позбавляє Український народ можливості володіти, користуватися та розпоряджатися землями водного фонду об`єкту загальнодержавного значення. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із державної власності у приватну, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об`єкт вибув із державної власності, такому суспільному інтересу не зілповідає. За таких обставин позов керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Аналогічна правова позиція висвітлена в постановах Великої плати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18,19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Крім того, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і порядку, що визначені законом, покладено на органи прокуратури (ст. 131-1 Конституції України). Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних ересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів жави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином снює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший %єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні зноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, Держгеокадастр та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про визнання незаконним та скасування рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями. Тому, зважаючи на те, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з відповідним позовом, саме прокурор має пред`являти даний позов до суду в інтересах держави як позивач. Щодо вимоги Маріупольської місцевої прокуратури № 1 про поновлення строку позовної давності, то оскільки прокурору про порушення інтересів держави стало відомо 16.11.2017 після надходження інформації з Мангушського відділу Держгеокадастру про порушення Мелекінською сільською радою Мангушського району Донецької області вимог земельного та водного законодавства за результатами акту перевірки № 217-ДК/339/АП/09/01/-17 від 13.09.2017 та висновків земельно-технічної експертизи № 277-2821 від 21.05.2018, під час якої встановлено факт виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків та господарських споруд за межами населеного пункту із земель природно-заповідного фонду в межах природоохоронної зони Азовського моря, яка надана в постійне користування ДП «Приазовський лісгосп», а тому встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку пропущено з поважних причин і дані обставини свідчать про наявність об`єктивних перешкод для звернення до суду в межах строку позовної давності, а тому даний строк підлягає поновленню. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved