Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування зазначеного позову вказав, що є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS], у якому зареєстрований та фактично мешкає. Також в будинку [ADDRESS] з 04.01.2011 року зареєстрована колишня дружина сина позивача, [PERSON]. Фактично з листопаду місяця 2012 року по сьогоднішній день відповідач не проживає та не користується даним домоволодінням, вивіз з даного житлового будинку всі свої особисті речі. Перешкоди в користуванні даним домоволодінням позивач відповідачеві не чинив. Просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право користування житлом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що не має місця, де може зареєструватися, також вважає, що має право на частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS], як колишня дружина сина позивача. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне: Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Зовнішнім проявом реалізації права користування квартирою, як місцем проживання, є реєстрація фізичної особи за адресою мешкання. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі є власником власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.5).. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування належною йому квартирою порушено і потребує захисту шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 30 листопада 2015 року комісією В'язівоцької сільської ради було проведено огляд домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], на предмет фактичного проживання за даною адресою Відповідача. В результаті огляду комісією, було встановлено наступне: «Житловий будинок [ADDRESS]. Зі слів [PERSON], з листопада місяця 2012 року по теперішній час в даному будинку її невістка [PERSON] не проживає. Візуальним оглядом наявність особистих речей громадянки [PERSON], а також наявність слідів (ознак) її фактичного проживання в даному житловому приміщенні комісією не виявлено. Інших відомостей, підтверджуючих факт фактичного проживання по зазначеній адресі громадянки [PERSON] [INFO] у комісії не має» (а.с.13). Відповідачем не надано жодних доказів того, що позивач яким-небудь чином перешкоджав користуватись домоволодінням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 487, 20 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved