Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що позивач є власником ? частки квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.08.2016 року. Іншим співвласником квартири є - [PERSON], яка в зазначеній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, ремонтні роботи не здійснює. Згідно із ст.47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі - 13,65 квадратного метру на одну особу. З огляду на викладене, спірна квартира є неподільною, спільне володіння та користування нею неможливе. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися. Представник позивача - [PERSON], надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка по справі у судове засідання не з"явилася, заяви про розгляд справи у її відсутності не надала. До суду повернувся конверт із судовою повісткою. Відповідно до вимог ст.74 ЦПК України сторони по справі у разі відсутності їх за місцем реєстрації вважаються такими, що повідомлені про день час і місце розгляду справи. Згідно вимог ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст.197 ЦПК України в зв"язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником ? ід. частки квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу частки квартири від 18.08.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашинським О.М., зареєстрованим в реєстрі за [NUMBER]. Право власності позивача на вищевказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 18.08.2016 року за [NUMBER]. Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 18.08.2016 року, [NUMBER] від 31.08.2016 року, вищевказана квартира в рівних частках, а саме по 1/2 належить позивачу та відповідачці, яка в цій квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, ремонтні роботи в цій квартирі не здійснює. Згідно з відомостями наявними в технічному паспорті від 02.07.2014 року, вищевказана квартира є однокімнатною, загальною площею - 27,1 кв.м., житловою площею - 15,0 кв.м., розташована на третьому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку. Відповідно до ст.47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі - 13,65 квадратного метру на одну особу. Отже, частка відповідача у спірному нерухомому майні є незначною, спільне володіння та користування спірною квартирою неможливе, тому припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам. Відповідно до змісту статей 21, 24, 41 Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-68цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. За ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно із п.2.2. договором купівлі-продажу частки квартири від 18.08.2016 року, у звіті про оцінку майна від 28.04.2016 року, виданому ТОВ Агенство нерухомості «Берлога», ринкова вартість ? частки квартири [ADDRESS] становить - 25032,00 грн. Квитанцією від 24.10.2016 року за №18742697 підтверджується, що позивач 24.10.2016 року вніс на депозитний рахунок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області грошові кошти в розмірі - 25032,00 грн. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року №6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України у якості способу захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання таких прав. У відповідності до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом у випадку порушення її невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України). Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved