Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтували тим, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина. Ще за життя, 31.07.2003 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла їм, позивачам, усе належне їй майно. Спадщину, відповідно до встановленого порядку, вони, [PERSON] та [PERSON], прийняли шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку. Однак реалізувати свої права на спадщину позивачі позбавлені можливості, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно у виді Державних актів на право власності на земельні ділянки було втрачено ще при житті спадкодавця. Крім того, в Державних актах прізвище спадкодавця помилково зазначено як «[PERSON]» у той час як згідно свідоцтва про смерть воно правильно пишеться як «[PERSON]», а у заповіті неправильно зазначено прізвище спадкоємця «[PERSON]» як «[PERSON]». Ураховуючи те, що від встановлення фактів належності правовстановлюючих документів залежить право позивачів на спадкуваня майна [PERSON], тому вони просили суд встановити вказані факти та визнати за ними право власності на спадкове майно у виді земельних ділянок, так як іншого порядку чинним законодавством не передбачено. В судове засідання позивачі не з'явились, однак надали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за їх відсутності. Відповідач - сільський голова Брицької сільської ради Липовецького району в судове засідання також не з'явився, в заяві, яку адресував суду вказав про визнання позову, а розгляд справи просив проводити за відсутності їх представника. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм правами ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази дійшов висновку про таке. В силу п.5 ч.2 ст. 234 ЦІТК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Позивачі звернулись до суду із позовом в якому просять суд встановити факти належності спадкодавцеві Державних актів про право власності на землю та належності позивачеві [PERSON] заповіту від 31.07.2003 року. В підтвердження зазначених фактів позивачі надали суду наступні докази: свідоцтво про смерть серія [NUMBER], відповідно до якого в с. Брицьке Липовецького району [INFO] померла [PERSON]; заповіт посвідчений 31.07.2003 року секретарем виконавчого комітету Брицької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №118, відповідно доякого [PERSON] заповіла усе належне їй майно [PERSON] та [PERSON] (даний заповіт не змінений та не скасований за відомостями сільської ради); Державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯА №501786, серія ЯА №502120 видані на ім'я [PERSON]; згідно відомостей наданих Відділом Держземагенства у Липовецькому районі Вінницької області від 06.11.2014 року, Державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯА №501786, серія ЯА №502120 дійсно видані на ім'я [PERSON]; відповідно до довідок виданих виконавчим комітетом Брицької сільської ради державні акти серія ЯА №501786, серія ЯА №502120 видані на ім'я [PERSON] дійсно належать [PERSON]; згідно раніше зроблених спадкодавцем [PERSON] заповітів від 03.04.2000 року та 10.07.2001 року спадкодавець заповідала майно на ім'я [PERSON] Наведені докази підтверджують факт належності заповіту посвідченого 31.07.2003 року секретарем виконавчого комітету Брицької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №118, складеного [PERSON] саме на ім'я [PERSON]. Також в судовому засіданні проаналізовані докази підтвердили факт належності Державних актів на право приватної власності на землю серія ЯА №501786 та серія ЯА №502120 [PERSON]. За таких обставин вимоги позивачів про встановлення юридичних фактів належності особі правовстановлюючих документів підлягають до задоволення. Що ж стосується вимог позивачів про визнання права власності на майно у виді земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом, то слід вказати на таке. Як було судом встановлено [INFO] в с. Брицьке Липовецького району померла [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, який був вчинений при житті спадкодавця 31.07.2003 року та посвідчений секретарем сідьської ради та зареєстрований в реєстрі за №118. Вказаний заповіт не змінювався та не скасовувався спадкодавцем за життя. Згідно вказаного заповіту [PERSON] заповіла усе належне їй майно, як було вже встановлено вище, [PERSON] та [PERSON] До складу спадкового майна увійшли земельні ділянки належність яких спадкодавцеві підтверджується копіями Державних актів серія ЯА №501786 та серія ЯА №502120 які були видані на ім'я [PERSON], та як встановлено вище дійсно належали [PERSON]. Факт належності спадкової маси спадкодавцеві підтверджено і Витягами з технічної документації з нормативної грошової оцінки та листом Відділк Держкомзему у Липовецькому районі. Відповідно до оголошень, що містяться в газеті «Липовецькі вісті» від 26.09.2014 року та 19.12.2014 року, зазначені вище Державні акти на землю було втарчено. На виконання положень п.24 постанови ПВСУ від 30.05.2008 року, судом витребовувались матеріали Спадової справи до майна померлої [PERSON] Відповідно до яких встановлено, що своїм правом на спадщину скористались позивачі, будучи спадкоємцями за заповітом, подавши заяви про прийняття спадщини у визначений законодавцем шестимісячний строк. Інших спадкоємців які б мали право на обов'язкову частку у спадщині не встановлено. Відповідно до постанов державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 10.10.2014 року позивачам було відмовлено у вчинені нотаріальних дій на їх ім'я та видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 31.07.2003 року на відповідні частки земельних ділянок, оскільки вони не представили нотаріусу правовстановлюючих докусментів. Правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються Книгою 6 «Спадкове право» ЦК України, зокрема ст.1216-1223, 1233, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України. Крім цього, відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. В постанові №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" Пленум Верховного Суду України, висловив наступну правову позицію, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, оцінивши усі зібрані у справі докази дійшов висновку, що позивачами доведено належними та допустимими доказами обставини, що викладені ними у позовній заяві, які грунтуються на нормах чинного законодавства, а відтак вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Крім цього, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved