Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу з [PERSON]. Вимоги\~обґрунтував тим,\~що з\~01\~жовтня 2011\~року з\~відповідачем перебуває\~в зареєстрованому\~шлюбі. Від\~спільного життя\~мають малолітню\~дитину [PERSON],\~[INFO].Подружні взаємини між ними припинені. Проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Вважає, що за вказаних обставин їх шлюб існує формально і його збереження неможливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Сторони в судове засідання не зявились, надали заяви, в яких просять розглянути справу без особистої участі останніх, при цьому позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. У заяві відповідач просила залишити їй прізвище набуте у шлюбі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання судом за позовом одного з подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 4 ст. 3, ч. 1 ст. 24 СК України, сім'я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягав на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує протии такого, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За змістом ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 01 жовтня 2011 року Знамянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області, за актовим записом №42. Дошлюбне прізвище позивача - "Сорока" (а.с.6). Від спільного життя сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.7). Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, укладений між ними шлюб існує лише формально і як такий не відповідає інтересам сторін. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, що вказує на відсутність зі сторони останніх зацікавленості у збереженні шлюбу. Спору про\~поділ майна\~між подружжям та\~місце проживання\~дитининемає. Таким чином суд, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є недоцільним, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, зареєстровану за вх. №16545/18 від 29 листопада 2018 року, вважаю за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у розмірі 352 грн. 40 коп.. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп.. На підставі\~викладеного,\~ст.ст. 24, 104, 105, 110, 112, 113 СК України,\~

Outcome: approved