Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26 квітня 2002 року він у [PERSON] та [PERSON], кожен з яких був власником ? частки, купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS]. З ними він домовився, що договір купівлі-продажу житлового будинку буде нотаріально посвідчений на протязі одного-двох місяця. Вказаний будинок належав відповідачам на праві власності на підставі: [PERSON] належала 1\\2 частина житлового будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.1998 року, а [PERSON] належала 1\\2 частина житлового будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом 14.03.2001 року. Таким чином, Відповідачі відповідно до ст. 225 ЦК України 1963 року мали право продажу житлового будинку. Ним за вказаний будинок були сплачені кошти у повному обсязі та прийнято житловий будинок, тобто з його боку виконані всі умови договору купівлі-продажу житлового будинку. Зі свого боку Відповідачі прийняли кошти за продаж будинку та передали йому будинок та пообіцяли на протязі місяця-двох звернутися до Великолепетиської державної нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. Але Відповідачі протягом вказаного часу не звернулися до нотаріуса, а потім на його неодноразові вимоги нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку відмовились це зробити, мотивуючи це тим, що отримали за будинок гроші, а інше їх не цікавить, чим ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. Своїми діями відповідачі позбавляють його права стати законним власником вказаного житлового будинку. Враховуючи, що цивільні відносини між ним та відповідачами щодо купівлі-продажу житлового будинку виникли до набрання чинності ЦК України, то на них розповсюджується дія ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Відповідно до ст. 47 ЦК України 1963 року недодержання нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 12 закону України "Про власність" № 697-ХІІ від 07.02.1991 р. (надалі Закон № 697-ХІІ), який діяв на час виникнення цивільних відносин, громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК України 1963 року право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 4 Закону № 697-ХІІ власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, ним був повністю, а відповідачами частково виконаний договір купівлі-продажу житлового будинку, але Відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення, а тому відповідно до ст.ст. 47, 128, 227 ЦК України 1963 року, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 4, 12 Закону № 697-ХІІ є всі підстави для визнання вказаного договору дійсним та визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що був укладений 26 квітня 2002 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони; визнати за [PERSON] право власності вцілому на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, до складу якого входять: літ. А - житловий будинок загальною площею 101,5 кв.м., в тому числі житловою площею 57,8 кв.м.; літ. а - сіни; літ. Б - сарай; літ. В - літня кухня; літ. Г - погріб; літ. Д - літня кухня; літ. д - прибудова; літ. Е - сарай; літ. Ж - літня кухня; літ. З - літній душ; літ. К - вбиральня; літ. Л - вбиральня; № 1 - колодязь; № 2 - огорожа; № 3 - ворота; № 4 - ворота, № 5 - огорожа; № 6 - мощення, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] позов підтримав, просить судовий збір з відповідачів не стягувати. Відповідач [PERSON] позов визнала та не заперечує проти його задоволення. Відповідач [PERSON] позов визнала та не заперечує проти його задоволення. Вислухавши пояснення сторін та вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, даний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини між сторонами виникли 26.04.2002 року, тобто до набрання чинності ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а тому до них потрібно застосовувати норми матеріального права, які діяли до набрання чинності цим кодексом, а саме ЦК України від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК України від 18.07.1963 року за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність майно другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму. 26.04.2002 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Позивач на виконання умов договору від 26.04.2002 року сплатив грошові кошти відповідачам у повному обсязі, що підтверджується письмовими розписками від 26.04.2002 року, та прийняв вказаний житловий будинок. Відповідачі є власниками вказаного житлового будинку [ADDRESS], що підтверджуєтьсявитягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 529499 від 12.05.2003 року, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.03.2001 року та та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.04.1998 року, а тому відповідно до ст. 225 ЦК України від 18.07.1963 року мали право на продаж житлового будинку. Згідно ст. 227 ЦК України від 18.07.1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 47 ЦК України від 18.07.1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Беручи до уваги, що позивачем виконані усі істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] - сплачена вартість майна та отримано предмет договору, що підтверджується письмовими розписками від 26.04.2002 року, а нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу не відбулося у зв'язку з тим, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення вказаного договору, що позбавляє покупця стати повноправним власником придбаного майна, а тому відповідно до ст.ст. 47, 225, 227 ЦК України від 18.07.1963 року, суд вважає можливим визнати дійсним договір житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визнати за [PERSON] право власності вцілому на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 47, 224, 225, 227 ЦК України від 18.07.1963 року,

Outcome: approved