Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь суму позики у розмірі 19776, 22 грн. та судові витрати. В обгрунтування позову покликається на те, що у вересні 2018 року відповідач звернулась до неї з проханням позичити гроші, покликаючись на хворобу доньки, тому вона неодноразово позичала гроші в різних сумах, зокрема у гривнях та євро. Всього вона позичила відповідачу 11 800 гривень і 300 євро, що станом на 11 січня 2020 року по курсу Національного банку України становить 7 976 грн. 22 коп. / 1 євро = 26, 5874 х 300 /, тобто всього сума боргу становить 19 776 грн. 22 коп. / 11 800 + 7 976,22 /. В присутності свідка [PERSON] відповідач добровільно написала розписку, вказавши в ній суму боргу та термін повернення, а саме до кінця 2019 року. Однак своєї обіцянки відповідач не виконала, на усні прохання не реагувала. У зв`язку з наведеним, вона змушена звернутись з позовом до суду. В судовому засіданні позивач, будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України, дала пояснення аналогічні вищенаведеним та доповнила, що відповідач працювала у Стрийському водоканалі та постійно приходила до неї за показниками лічильника. У вересня 2018 року відповідач звернулась до неї з проханням позичити гроші для оформлення документів з метою виїзду дитини за кордон. Спершу вона їй позичила 6000,00 грн., згодом 300,00 Євро, 1600,00 грн., 1500,00 грн., 2000,00 грн., у вересні-жовтні 2018 року 400,00 грн. та 300,00 грн., а всього разом 11800, 00 грн. та 300,00 Євро. Звернула увагу, що 13.09.2019 відповідач написала розписку, однак коштів не повернула. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ярмощук Н.В. позов підтримала, покликаючись на обставини зазначені у позовній заяві та зазначила, що позивач намагалась врегулювати спір в добровільному порядку, однак відповідач кошти не повертає. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча неодноразово повідомлялась про розгляд справи на 18.02.2020, 16.03.2020, 10.04.2020, 19.05.2020 про, що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулись на адресу суду 11.02.2020, 28.02.2020, 17.04.2020, 24.04.2020, з відміткою «вручено, особисто». Окрім цього, відповідач неодноразово повідомлялась про розгляд справи на 16.03.2020, 10.04.2020, 19.05.2020 оголошеннями на офіційному веб -порталі судової влади України про виклик відповідача в судові засідання на підставі ст. 128 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у її відсутності в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України, проти чого позивач та її представник не заперечили. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача Ярмощук Н.В. , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень позивача та її представника Ярмощук Н.В . Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З розписки від 13.09.2019 вбачається, що [PERSON] зобов`язалась до кінця 2019 року віддати [PERSON] борг у розмірі 11800, 00 грн. та 300,00 Євро /а.с. 6/. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. На підтвердження укладення договору позики та його умов суду представлена розписка від 13.09.2019, яка посвідчує передання визначеної грошової суми позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] , що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України. Як свідчить розписка, договір позики був укладений між фізичними особами. Доказів направлення відповідачу письмової вимоги про повернення коштів згідно з розпискою від 13.09.2019 суду не надано, проте вказана обставина не має правового значення для вирішення справи, оскільки у цивільному праві діє принцип диспозитивності, відповідно до якого особа вправі самостійно обирати спосіб захисту порушеного права. Відтак навіть ненаправлення кредитором письмової вимоги про повернення боргу у позасудовому порядку не позбавляє його права на звернення з відповідним позовом до суду. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У контексті ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно положень ст. 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу. Враховуючи те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даних договорів. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться(стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано оригінал відповідної розписки, що була складена відповідачем, яка свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передала, а відповідач отримала в борг грошові кошти в сумі 11800, 00 грн. та 300,00 Євро та зобов`язалась їх повернути у визначений строк, а саме до кінця 2019 року, однак свої зобов`язання за договором позики не виконала і борг до цього часу не повернула. Окрім цього слід зазначити, що передача коштів в борг відповідачу підтверджується підписом у розписці свідка [PERSON] . Згідно зі ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У зв`язку з вищенаведеним суд враховує, що відповідач отримала в борг грошові кошти в сумі 11800, 00 грн. та 300,00 Євро, що станом на день звернення до суду з позовом, а саме 11 січня 2020 року по курсу Національного банку України становить 7 976 грн. 22 коп. / 1 євро = 26, 5874 х 300 /, а всього сума боргу становить 19 776 грн. 22 коп. / 11800,00 + 7 976,22 /. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову, оскільки відповідач у встановлений строк не повернула взяті нею у позику грошові кошти в сумі 11800, 00 грн. та 300,00 Євро, тобто не виконала зобов`язання належним чином відповідно до умов договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги підлягають до повного задоволення, то з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 840, 80 грн. згідно квитанції №110 від 10.01.2020 року. Окрім цього суд приходити до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] витрати у сумі 800, 00 грн. за консультацію, збір документів та оформлення позову про стягнення позики, виходячи з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Наведена правова позиція відображена в Додатковій Постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18. Надання позивачу професійної правової допомоги підтверджується: квитанцією до прибуткового касового ордера № 3, з якої вбачається, що [PERSON] надала Ярмощук Н.В. кошти у сумі 800, 00 грн. за консультацію, збір документів та оформлення позову про стягнення позики; ордером № 22 від 10.02.2020, відповідно до угоди № 22; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 179.

Outcome: approved