Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 35 193,60 грн., суму процентів в розмірі 9 392,94 грн., інфляційні витрати за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 16 962,73 грн., три проценти річних в розмірі 1 055, 81 грн., а всього стягнути 62 605,08 грн. та судові витрати з судового збору в розмірі 626,05 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.02.2014 року він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 1 200 доларів США (що станом на день укладання позову згідно офіційного курсу валют на 09.09.2015 р. за 1 долар США обмін на 23,328 грн.) та 7 200,00 грн., з кінцевою датою повернення 20.05.2014 рік., про що була складена розписка, яка підписана сторонами в присутності двох свідків. Відповідач умови договору не виконала у передбачений договорами термін, позику не повернула. Позивач 18.08.2015 року надіслав відповідачу вимогу від 15 серпня 2015 року про повернення грошових коштів у розмірі 41 667,00 грн.. Строк для сплати встановлений до 25 серпня 2015 року. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення суми боргу, процентів за користування позикою, інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06.06.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року в розмірі 35 193,60 грн., з урахуванням трьох процентів річних в розмірі 1055,81 грн., суми процентів в розмірі 9392,94 грн., суми витрат від інфляції в розмірі 16962,73 грн., а всього 62605,08 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати з судового збору та витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі в розмірі 904,46 грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07.02.2018 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20.12.2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики передано на розгляд до Київського районного суду міста Харкова. Згідно протоколу про автоматизований розподіл судової справи між суддями від 14.01.2020 року, справа була розподілена в провадження судді Київського районного суду міста Харкова [PERSON] Рішенням Вищої Ради правосуддя №1000/0/15-20 від 16.04.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 17.04.2020 року справа за позовом [PERSON] до [PERSON] (№635/8746/15-ц) передана на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Лях М.Ю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.04.2020 року цивільну справу №635/8746/15-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] прийнято до розгляду судді Лях М.Ю., розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце судового засідання, в матеріалах цивільної справи наявна заява про перегляд заочного рішення, відзив на позовну заяву не надано. Вирішуючи питання про можливість проведення судового засідання та ухвалення судового рішення у справі, суд звертає увагу, що в силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вказана правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, та підтверджується розпискою, що 20.02.2014 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 200 доларів США та 7 200,00 грн., які [PERSON] зобов`язалась повернути [PERSON] 20.05.2014 року. У визначений договорами строк [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, тобто борг не повернула. 17 серпня 2015 року позивачем надіслана вимога [PERSON] повернути йому суму боргу за договором позики від 20 лютого 2014 року у розмірі 41 667,00 грн. основного боргу в строк до 25 серпня 2015 року, на яку відповідач ні як не відреагувала. Враховуючи відсутність доказів відповідача про сплату заборгованості за розпискою, [PERSON] не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідно до зазначеної домовленості між сторонами. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України (за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України. Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14 - 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, зобов`язання перед позикодавцем позичальником не виконані, кошти, отримані у позику, не повернуті, враховуючи, що відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача, та з урахуванням встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача суми основної заборгованості в розмірі 35 193,60 грн. Суд приймає до уваги розрахунок наведений позивачем, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зі змісту розписки вбачається, що сторони не визначили порядок та розмір нарахування процентів на суму боргу. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування цими коштами, розмір яких визначений позивачем згідно наведеного розрахунку у сумі 9 392,94 грн. та відповідачем не спростований. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Згідно розрахунку позивача інфляційних збитків (за формулою: (Сума боргу) х (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу)) сума інфляційних витрат за час прострочення платежу становить - 16 962,73 грн., що відповідачем не спростовано. Згідно розрахунку позивача, 3% річних за порушення грошового зобов`язання складає - 1 055,81 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.625 ЦПК України, що також відповідачем не спростовано. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику, у зв`язку з чим, на момент звернення позивача до суду у відповідача [PERSON] існує боргове зобов`язання по поверненню позики на суму 35 193,60 грн., суму процентів в розмірі 9 392,94 грн., інфляційні витрати за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 16 962,73 грн., три проценти річних в розмірі 1 055, 81 грн., а всього - 62 605,08 грн. Суд ухвалює рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позовна заява задоволена в повному обсязі, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір у розмірі 626,05 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved