Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виділення частки в спільній власності. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті факти, що йому як і відповідачам у справі належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про права власності та договору дарування. Позивач має намір розпорядитися своїми частками даної квартири, проте відповідачі чинять йому перепони та не бажають в позасудовому порядку вирішити дане питання. Позивач просить виділити йому долі в спільній власності. В судове засідання сторони з'явились. Позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, просив суд їх задовольнити. Відповідачі категорично заперечували проти позовних вимог, вважали їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просили відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду. Вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 27 червня 1994 року реєстраційний номер 1-94-14 виданого Харківським міським центом приватизації державного житлового фонду належала [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі договору дарування частини квартири від 19 липня 2005 року, внесеному в реєстрі № 2684 [PERSON] подарувала належну їй 15 частину вказаної вище квартири позивачеві у справі. Вказаний договір не оскаржено. В судовому засіданні позивач довів, а сторона відповідачів не спростувала ті обставини, що відповідачі відмовляються вчиняти дій щодо виділення частки позивача в спірній квартирі в позасудовому порядку. Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Основний Закон України (254к/96-ВР) встановлює, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обов'язком якої є їх утвердження і забезпечення (частина 2 статті 3). Конституційний Суд України в пункті 1 Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за конституційним зверненням громадян [PERSON], [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вирішив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" №1952-ІV від 01.07.2004р. обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Підставою для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно відповідно до п. 10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мін'юсту №7/5 від 07.02.2002р. є рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved