Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є власниками будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.07.2010 р. В даному будинку крім неї зареєстровано члени її сім`ї онук [PERSON] який мешкає фактично за іншою адресою з 2014 року. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги, його особистих речей в будинку не мається. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останній відсутній за місцем реєстрації та мешкає за іншою адресою. Просив визнати відповідача такими, що втратив право користування спірним будинком. Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 13.10.2020р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу за місцем реєстрації не вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя за закінченням терміну зберігання. У зв`язку із чим 11.11.2020 р. та 10.12.2020 р. було розміщено оголошення на сайті Судової влади України про розгляд справи. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлений належним чином в порядку ст. 128, 129 ЦПК України не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, приймаючи до уваги позицію позивача, ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку, з огляду про таке. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.07.2010 р. реєстровий №3-377 належить житловий будинок з належними до нього будівлями подвір`я, розташований в [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.07.2010 р. №26759181, реєстраційний номер 30118707 (а.с.16). Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 10.08.2020 р. №051-13.07-02626 у спірному будинку зареєстровано [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом актом - КСН «Селище Слободка-Гавань» від 24.09.2020 року складеного в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] з якого вбачається, що відповідач [PERSON] лише зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично не проживає у будинку з 2014 року, місце проживання його не відомо (а.с. 9). Таким чином судом встановлено, що відповідач не мешкає в спірному будинку більш ніж рік без поважних причини. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - будинком. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у будинку [ADDRESS] як член сім`ї позивача, та з 2014 року не проживає у спірному будинку без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved