Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача простягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди, і в обґрунтування позовних вимог вказав про те, 12.08.2013 року його було прийнято на роботу до КП «Чисте місто» Роменської міської ради на посаду тракториста 5 розряду, а з 02.08.2015р. переведено на посаду водія з сумісництвом посади тракториста. Наказом № 81 від 21.07.2017 року його було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільнені з ним не було проведено повного розрахунку. До теперішнього часу відповідач не виплатив позивачу повної заборгованість по заробітній платі, посилаючись на відсутність грошових коштів. У зв'язку з тим, що позивачу при розрахунку не була виплачена нарахована заробітна плата, він був змушений звернутися до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу при звільненні , нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні та моральну шкоду, яку вона обґрунтовує тим, що відповідач порушив трудове законодавство, позбавив його можливості реалізувати свої життєві потреби. Позивач в судовому засіданні вимоги підтримав, суду пояснив обставини викладені в позові. Відповідач до залу суду не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки представник не повідомив. Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку. Судовим розглядом справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з КП «Чисте місто» Роменської міської ради та наказом № 81 від 21.07.2017 року його було звільнено за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.8,10). Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачу в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Відповідно до розрахункового листа за липень 2017р. КП «Чисте місто» Роменської міської ради 21.07.2017р. [PERSON] виплачено 3600(три тисячі шістсот) грн.(а.с.11). Відповідно до довідки виданої КП «Чисте місто» Роменської міської ради №85/163 від 14.08.2017р. , заборгованість по заробітній платі позивача за липень місяць 2017р. складає 7456(сім тисяч чотириста пятдесят шість) грн. 50коп.(а.с.12). Згідно довідки виданої КП «Чисте місто» Роменської міської ради №164 від 14.08.2017р. [PERSON] працював водієм в КП «Чисте місто» Роменської міської ради з посадовим окладом згідно штатного розпису в сумі 4000(чотири тисячі) грн., та з доплатою за його згодою 50% за вакантною посадою тракториста з 03 квітня 2017р. в порядку суміщення посад в сумі 2000(дві тисячі) грн.(а.с.13). Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не сплачену заробітну плату та вихідну допомогу при звільненні. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 2000(дві тисячі) гривень, посилаючись на те, що йому були заподіяні моральні страждання, викликані тим, що він був позбавлений джерела існування, можливості реалізувати свої життєві потреби. При звільненні з роботи позивач розраховував на отримання заборгованості з заробітної плати, однак до теперішнього часу його не отримав Стаття 237-1 КЗпП України закріплює право працівника вимагати відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, даних в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідач не довів відсутність вини в несвоєчасній виплаті позивачці заробітної плати, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає моральна шкода в сумі 2000,00 грн., оскільки суд вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Outcome: approved