Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсною угоди. Посилався на те, що 28.04.2006 року між ним та банком було укладено договір кредитної лінії №2006/840/МК/79 на суму 148000 доларів США на період з 28.04.2006 року по 27.04.2011 року зі сплатою 15 % річних. Умовами договору сторони передбачили, що видача кредиту здійснюється окремими траншами, після підписання окремих додаткових угод, які є невідємною частиною кредитного договору та в яких визначається сума траншу та графіки погашення заборгованості. В подальшому, сторони неодноразово шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору змінювали як строки повернення окремих траншів, так і графіки погашення заборгованості. Крім того, 27.06.2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду №14 до Договору кредитної лінії №2006/840-МК/79 від 28.04.2006 року. Згідно умов укладеної угоди сторони визначили, що строк користування кредитною лінією встановлюється з 28.04.2006 року по 19.05.2014 року. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу по кредитній лінії визначається графіком платежів (Додатком №1,2,3 до цього Договору). Однак, фактично вказані додатки йому надані не були чим були порушені його права як споживача фінансових послуг. Також, позивач вказував на те, що у додатковій угоді №14 банком не було викладено умов кредитування, зокрема, не зазначено про наявну суму заборгованості по раніше виданим траншам, а також про зміну графіків погашення раніше виданих траншів. Кредитний договір не містить інформації про тип процентної ставки (фіксована, плаваюча, ануїтетна чи класика), що є вирішальним для доведення банком споживачу підстав для формування графіку погашення кредиту. З урахуванням наведеного, вважає, що укладена 27.06.2012 року додаткова угода №14 до Договору кредитної лінії №2006/840-МК/79 від 28.04.2006 року не відповідає вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачі», а тому просив визнати її недійсною. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Пояснили, що умовами угоди визначено відсоткову ставку по договору, яка містить змінні складові, а тому її розмір не міг бути зрозумілий позивачу під час укладення договору. Крім того, до угоди не було складено графіку погашення кредиту, чим також було порушено право позивача на отримання необхідної інформації про умови кредитування. Просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав до суду письмові заперечення, в яких позов не визнав та наполягав на застосуванні позовної давності. Просив розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до переконливого висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 28.04.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії №2006/840-МК/79 (а.с.5). Згідно умов укладеного договору, банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в сумі 148000 доларів США терміном 60 місяців з 28.04.2006 року по 27.04.2011 року. Кредит надається зі сплатою 15% річних, які можуть бути змінені додатковими угодами до даного договору, що є його невідємною частиною. Сума кожного траншу, термін користування траншем, а також інші умови, що можуть виникнути протягом дії даного договору, обумовлюються окремими додатковими угодами до даного договору, що є його невідємною частиною. В подальшому, сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору, якими визначено умови отримання окремих траншів та порядок їх погашення. Зокрема, 27.06.2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду №14 до договору кредитної лінії №2006/840-МК/79 від 28.04.2006 року (а.с.14-16). Предметом цього договору є порядок та умови надання банком позичальнику кредитних коштів в межах відкритої відновлювальної кредитної лінії в сумі 148000 доларів США. Строк користування кредитною лінією встановлюється з 28.04.2006 року по 19.05.2014 року. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу по кредитній лінії визначається графіком платежів (Додатком №1,2,3 до цього Договору). Кредитна лінія надається позичальнику на споживчі потреби. Як видно з п.1.4 Угоди, безпосередньо даним правочином сторони погодили, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 59390 грн. 03 коп. кредит для рефінансування. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні питання про застосування правових норм до спірних правовідносин, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, відповідно до якого дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, враховуючи те, що основним кредитним договором та додатковою угодою до нього визначено, що кредит надається на споживчі потреби, а тому суд вважає, що оспорюваний правочин являється договором споживчого кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону визначено, що між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради\~\~від 23 квітня 2008 року\~\~про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на\~\~доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.\~\~\~\~ Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Згідно ч.4 ст.11 Закону в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. За змістом розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), вбачається, що банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Також, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Як видно з умов оспорюваного правочину, банком було встановлено позичальнику процентну ставку по кредиту для рефінансування у розмірі 16% річних з обовязковим щорічним переглядом розміру відсоткової ставки в залежності від Українського індексу ставок за депозитами фізичних осіб на 12 місяців з урахуванням маржі банку не менше ніж 5% річних, але не менш ніж 16% річних (п.1.4 Угоди). Зміна змінюваної процентної ставки буде проводитись кожні 12 місяців та 16 календарних днів дії змінюваної процентної ставки на підставі вищезазначеної формули, при цьому у розрахунку використовується значення українського індексу ставок за депозитами фізичних осіб у гривні за 12 місяців станом на день направлення повідомлення позичальнику про зміну змінюваної процентної ставки. Таким чином, судом встановлено, що в додатковій угоді до договору кредитної лінії відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не викладені умови, які розділом 3 Правил, визнані обов'язковими. Крім того, суд вважає, що позивачу, як споживачу фінансової послуги не було надано повної та доступної інформації щодо реальної процентної ставки за оспорюваним правочином (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, та не розяснено значення її змінних складових. Зокрема, поняття «маржі Банку» в угоді відсутнє, що свідчить про те, що споживач не в повній мірі володів інформацією щодо можливого реального розміру процентної ставки за угодою. Отже, суд приходить до висновку, що в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Також, в абзаці 12 п.1.4 Угоди визначено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу по кредиту для рефінансування визначається графіком платежів (додатком № до цього Договору). Разом із тим, дослідивши оригінал кредитної угоди, яка міститься в Т.3 кредитної справи №2006/840-МК/79 від 28.04.2006 року відносно позичальника [PERSON]О.(а.29-34), суд встановив, що такий додаток, в якому було б визначено щомісячну суму мінімально необхідного платежу, банком не складався та не надавався позичальнику [PERSON] Зазначене є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки йому не було повідомлено про розмір щомісячних платежів, що дало право банку проводити зарахування коштів на власний розсуд та можливість застосування штрафних санкцій. Про відсутність зазначеного документу також вказували і представники позивача під час судового розгляду справи. Зазначена обставина представником відповідача будь-якими доказами спростована не була. Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таким чином, на підставі наведеного, судом встановлено, що умови додаткової угоди №14 від 27.06.2012 року є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, суд приходить до висновку про недійсність вказаної угоди, укладеної між позивачем та КБ «Надра», з підстав несправедливості її умов. Разом із тим, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Спив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України) Відповідно до ч. 1, ч.5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Таким чином, при вирішення питання про застосування позовної давності суд повинен встановити як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини, які є вирішальними при визначенні моменту виникнення права особи на захист у судовому порядку. Як було встановлено судом, в оспорюваному провочині (зобовязанні) чітко визначено кінцевий строк його виконання як 19.05.2014 року, а тому саме з цього часу слід обраховувати перебіг позовної давності. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-267цс15 від 10.06.2015 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. Отже, враховуючи те, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 18.08.2015 року, а тому суд вважає, що ним не було пропущено трирічний строк звернення до суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved