Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до Кам`янської міської ради про визнання права власності на спадкове майно за законом. У своєму позові позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53,1 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що [INFO] її батько [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є дружина [PERSON] та діти [PERSON] та вона [PERSON] . Вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, її сестра відмовилась від спадщини на її користь. Постановою нотаріуса їй було відмовлено у свідоцтва про право на спадщину на квартиру, у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на майно, та відсутні дані про приватизацію квартири на [PERSON] . Трикімнатна квартира [ADDRESS] була отримана її батьком [PERSON] , згідно ордеру № 48 від 20.01.1982 р., зазначена квартира входить до складу Житлово - будівельного кооперативу № 34. У 1991 році її батько повністю сплатив пайовий внесок за квартиру в сумі 3 479, 92 грн., але він не оформив право власності на квартиру. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явився, але надала суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника, прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляють самостійної вимоги щодо предмета спору - Перша Кам?янська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. 27 листопада 2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 18 січня 2021 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до свідоцтва про народження, актовий запис № 3020, батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Позивач [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » уклавши шлюб з [PERSON] (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 1982 року виконавчий комітет Заводської ради народних депутатів м. Дніпродзержинська згідно до ордеру № 48 видали [PERSON] трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.11). Згідно до довідки [PERSON] сплатив за квартиру пайові внески в розмірі 3479 грн. в 1991 році (а.с.12). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 535 (а.с.17). За життя [PERSON] не було оформлено правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрованим значаться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.19). Згідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії № 1102/02-31 від 25.01.2016 р., Державним нотаріусом Першої кам?янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.18). Відповідно до спадкової справи № 79/2009 розпочато 11.09.2009 р. закінчено 22.03.2016 р. спадкоємці після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] та донька [PERSON] відмовились від спадщини, а саме: квартири [ADDRESS] на користь позивача [PERSON] . Відповідно ч.1, ч.4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ст.334 ч.4 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Згідно ч.2 ст.19-1 ЗУ «Про кооперацію» у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 6) зазначено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування згідно ст. 1217 ЦК України здійснюється за заповітом або законом. Ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» від 1991 року, який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України від 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту, наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Як роз`яснено в пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. № 20(зі змінами), при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, вирішуючи справу, аналізуючи досліджені документи вбачається, що батько позивача [PERSON] повністю як член кооперативу вніс пайові внески за квартиру [ADDRESS] , а тому набув право власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку. Враховуючи той факт, що на теперішній час позивач, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності в органах реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно, позбавлена оформити спадщину на нерухоме майно, та вона є єдиною спадкоємицею, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати за нею право власності на квартиру в судовому порядку, задовольнивши тим самим позовні вимоги у повному обсязі, визнавши право власності в порядку спадкування за законом. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у п.24 зазначено, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи викладене, а також те, що позивач позбавлена можливості прийняти спадщину, оскільки померлий [PERSON] не зареєстрував право власності на квартиру у відповідних органах, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача доньки померлого [PERSON] . Враховуючи викладене та

Outcome: approved