Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати та 2000 гривень моральної шкоди, судові витрати просить покласти на відповідача. Позов обґрунтовує тим, що з 28 листопада 2011 року він працював у ТзОВ «Універсальна бурова техніка» на посаді майстра дільниці. 02.02.2016 року позивач був звільнений за угодою сторін. На день звільнення відповідачем було нараховано позивачу заробітну плату, однак не було її виплачено за липень, серпень, вересень 2015 року та лютий 2016 року. Окрім цього, дії роботодавця по не проведенню розрахунку по заробітній платі при звільненні поставили позивача в скрутне фінансове становище, зробили неможливим його існування, призвели до важкого психологічного стану вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Не погоджується з вимогою позивача про стягнення моральної шкоди, оскільки така нічим не підтверджена. Також, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку слід вираховувати виходячи з кількості днів у місяці, а не від кількості відпрацьованих днів, оскільки підприємство перебувало у стані простою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що з 28 листопада 2011 року [PERSON] працював у ТзОВ «Універсальна бурова техніка» на посаді майстра дільниці. 02.02.2016 року позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до довідки № 104 від 29.03.2016 року та довідки №119 від 12.04.2016 року, виданих ТзОВ «Універсальна бурова техніка» заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем становить 5779,59 грн. Однак, за час розгляду справи, а саме 29.07.2016 року позивачу було повністю виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 5779,59 грн. Беззаперечно встановлено той факт, що позивачу вчасно не була виплачена нарахована заробітна плата з вини відповідача, а тому слід стягнути з відповідача в користь позивача компенсацію за затримку розрахунку. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноваженим ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. На підставі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тобто передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Беззаперечно встановлено той факт, що позивачеві не виплачувалась нарахована заробітна плата з вини відповідача, оскільки це підтверджують довідки видані бухгалтерією відповідача, а тому слід стягнути з відповідача в користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Так, згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100, Закону України «Про оплату праці», середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з п.5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу (затримки розрахунку) є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи календарні дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадку передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється: шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з довідки відповідача та табелів обліку робочого часу, у грудні 2015 року було 23 робочих дні, однак позивач фактично відпрацював 12 днів, за ці відпрацьовані дні заробітна плата склала - 1603,11 грн. У січні 2016 році при 19 робочих днях позивач фактично відпрацював 7 днів та заробіток за ці дні становить - 1223,84 грн. Отже, всього відпрацьованих 19 днів, за які заробітна плата склала 2826,95 грн. Середньоденний заробіток - 2826,95:19(відпрацьовані дні) = 148,79 грн. Період затримки повного розрахунку 02.02.2016 року (день звільнення) по 29.07.2016 року (день фактичного розрахунку) - 123 дні. Оскільки підприємство не працювало з причин встановленого часткового простою, середній заробіток слід розраховувати з середньомісячного числа робочих днів за розрахунковий період, відтак 148,79 X 61,5 = 9150,58 грн. Зазначена сума середнього заробітку і підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні з 02.02.16 року по 29.07.16 року. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями /бездіяльністю/ вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом Як встановлено судом, про що не заперечують сторони, позивачу на час розгляду справи виплачена заборгована заробітна плата повністю. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини відповідача. Оскільки, позивач працевлаштований і регулярно отримує заробітну плату та матеріали справи не містять доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК Украї ни, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, такий стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 1378 грн. (відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Outcome: approved