Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь боргу з урахуванням збільшених позовних вимогів згідно заяви від 07.02.2017 року, а саме: 90 000 грн. основного боргу по договору розписки, 4024,00 грн. 3% річних за користування коштами, 51 238,35 грн. відсотків згідно подвійної облікової ставки НБУ, 15 182,89 грн. індексу інфляції, 5000 грн. моральної шкоди та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12.05.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивачка передала відповідачу грошову позику в розмірі 90 000 грн. строком на три місяці. Згідно вимог розписки відповідач зобовязався повернути отримані кошти до 12.08.2015 року. Оскільки кошти по розписці не повернуті позивач просить стягнути суму заборгованості по розписці з урахуванням індексу інфляцій, 3% річних та відсотків за користування коштами згідно подвійної облікової ставки НБУ. В судове засідання позивачка не зявилась, від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, розгляд справи просив провести в його відсутності проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялась згідно вимог ч. 9 ст.74 ЦПК України - через оголошення у пресі (газета "Житомирщина" від 31.01.2017 р. ), а тому вважається належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 12.05.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивачка передала відповідачу грошову позику в розмірі 90 000 грн. строком на три місяці. Згідно вимог розписки відповідач зобовязався повернути отримані кошти до 12.08.2015 року. До 12.08.2015 р. відповідачем кошти повернуті не були. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України, починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур'єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі ст.ст.19,21,22 Закону України «Про інформацію» є офіційними. На підставі ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки згідно договору позики, сторони не визначились щодо розміру і порядку одержання процентів то їх розмір повинен визначатися на рівні подвійної облікової ставки НБУ. Згідно із змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Внаслідок несвоєчасного повернення значної для позивачки суми коштів, позивачці було завдано душевних страждань, вона втратила душевний спокій, отримала негативні емоції, була позбавлений можливості потратити свої кошти на літній відпочинок та на власні потреби, через постійні звертання до відповідача приходилось принижуватись щоб повернути свої кошти, витрачати час на дзвінки та пошуки відповідача, позивачка стала дратівливою, що вплинуло на її родинні стосунки, колегами по роботі та друзями. При вирішенні питання про стягнення суми заборгованості, суд приймає до уваги наданні розрахунки боргу представником позивача. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, оскільки судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved