Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, визнання недійсним довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування транспортного засобу, реєстрації транспортного засобу. Представник позивача у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд: стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за Договором фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. у розмірі 208 002,85 грн.; стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за Договором фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. за Договором поруки №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. суму боргу у розмірі 1000грн.; визнати недійсною довіреність №11 від 11.07.2015 р. видану від імені ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» на ім'я [PERSON] з моменту її вчинення; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014 на ім'я [PERSON]; скасувати державну реєстрацію прав власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014 та визнати недійсним Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 15.07.2015 року, видане 15.07.2015 року на ім'я [PERSON]; витребувати у [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014 та передати транспортний засіб, автомобіль марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014 представникам ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК»; зареєструвати транспортний засіб HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014 за ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» надавши повноваження представникам ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» в будь-якому сервісному центрі МВС України отримати (відновити) свідоцтво про реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014; судові витрати покласти на Відповідачів. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином. Зі згоди представника позивача суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 18.06.2015 р. заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. [PERSON] виразив своє бажання щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті. Заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 Цивільного кодексу України. Відповідно до умов Договору фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. [PERSON] отримав від ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» у платне користування автомобіль марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014, тип ТЗ: легковий хетчбек-В, код кольору-колір: 8-сірий, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] та зобов'язався сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію зазначений автомобіль належить на праві власності ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК». Проте, [PERSON] взятих на себе зобов'язань за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим, відповідно до наданого суду розрахунку суми заборгованості, станом на 06.03.2017 р. заборгованість за фактичний строк користування предметом лізингу складає 270 867,32 грн., яка складається з: - заборгованості по залишку вартості предмету лізингу: 208 002,85 грн.; - заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу: 41 742,42 грн.; - заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу: 6 302,95 грн.; - заборгованості за пенею: 14 819,10грн. Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви Позивач просить стягнути лише заборгованості по залишку вартості предмету лізингу: 208 002,85 грн. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного кодексу. Згідно ст. 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічні норми містяться в ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг». У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 3, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. [PERSON] порушив наведені норми матеріального права, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, щодо стягнення з останнього заборгованості за договором фінансового лізингу у розмірі 208 002,85 грн. В якості забезпечення зобов'язань [PERSON] за Договором №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. , ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» 18 червня 2015р. уклало з [PERSON] договір поруки №АВ00А+00739231, відповідно до умов яких [PERSON] зобов'язалася перед ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідати за виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що випливають з Договору фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. Згідно з п.2 договору поруки, [PERSON] відповідає перед ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» за виконання обов'язків [PERSON] за договором фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. у розмірі 1000 грн. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Таким чином, [PERSON] не виконав свої обов'язків за договором, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, щодо стягнення солідарно з [PERSON], як поручителя за договором фінансового лізингу №АВ00А+00739231 від 18.06.2015 р. заборгованості у розмірі 1000грн. У судовому засіданні встановлено, що 11.07.2015р. [PERSON] та [PERSON], на підставі довідки-рахунку №ААЕ290340 від 11.07.2015р. перереєстрували транспортний засіб - автомобіль марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014, тип ТЗ: легковий хетчбек-В, код кольору-колір: 8-сірий, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], тобто [PERSON] від імені ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» продав вищевказаний транспортний засіб [PERSON] Вказана довідка-рахунок №ААЕ290340 від 11.07.2015р. була завірена ЦБДР при МВС України м. Києві. ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» зазначає, що [PERSON] та особа, яка підписала довіреність №11 від 11.07.2015 р. не являються його співробітниками та ніколи ними не були. Більш того, підпис який стоїть на довіреності не співпадає з підписом керівника споживчого кредитування ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», який має право підписувати такого роду довіреності. Отже, довіреність №11 від 11.07.2015 р. на отримання цінностей є недійсною та за своїм текстом не надає право на продаж транспортного засобу. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Отже, якщо довідка-рахунок №ААЕ290340 від 11.07.2015р. оформлена на підставі недійсної довіреності то і довідка-рахунок №ААЕ290340 від 11.07.2015р. є недійсною. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 8 якої зазначено, що суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення). Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» не мав жодного відношення до самого правочину, жодним чином не бажав настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб та не мав волі до укладання довідки-рахунку №ААЕ290340 від 11.07.2015р. , хоча був власником транспортного засобу, який [PERSON] був від імені ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» проданий [PERSON], однак ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» не отримав вартості майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні довідки-рахунку №ААЕ290340 від 11.07.2015р. автомобіля, який належав ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» було порушено вимоги ч.3, 5 ст. 203 ЦК України. Довіреність №11 від 11.07.2015 р. не є такою, що вчинена у формі передбаченій ЦК України та не відповідає волевиявленню ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», адже не видавалась ним, зокрема не підписувалась посадовою особою останнього. Як наслідок, довідка-рахунок №ААЕ290340 від 11.07.2015р. вчинено за довіреністю, яка підлягає визнанню недійсною, а тому форма договору на відчуження транспортного засобу не дотримана, тож цей договір також є недійсним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, щодо визнання недійсним правочину, щодо автомобіля марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014, скасування реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію на ім'я [PERSON] та реєстрації прав власності за дійсним власником транспортного засобу - ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК». Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, зазначені норми встановлюють, що основним наслідком недійсності правочину, є двостороння реституція. Відповідно до частин 1, 2 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Таким чином, суд приходить до висновку, що Відповідач-2 продаючи автомобіль від імені Позивача, не мав на те жодних повноважень, тому такий договір є недійсним, а автомобіль на підставі положень ст. 216 ЦК України підлягає поверненню Позивачу. Враховуючи те, що за вказаним договором ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» не отримував грошові кошти, тому суд приходить до висновку, що на Позивача не може бути покладений обов'язок по їх поверненню в порядку реституції. Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 10 якої зазначено, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п. 3, 8 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (затверджено постановою КМУ від 07 вересня 1998р. №1388) (в редакції яка діяла на момент відчуження автомобіля), державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір комісії між власником транспортного засобу і суб'єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб'єкт господарювання, які підписані від імені суб'єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), - у разі продажу транспортних засобів суб'єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу. Відповідно до п.40,41 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (затверджено постановою КМУ від 07 вересня 1998р. №1388) (в редакції чинній на дату винесення рішення), зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в сервісному центрі МВС на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. У разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв'язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Відповідно до п. 5.7. Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них (затверджено Наказом МВС від 11 серпня 2010р. №379), на підставі документів, що підтверджують встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин ТЗ, виявлення ТЗ, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в Центрі, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами, таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв'язку з незаконним заволодінням, або інформацію про реєстрацію яких несанкціоновано внесено до автоматизованої бази даних АІС "Автомобіль" та (або) Єдиного державного реєстру Державтоінспекції, працівники Центру оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку ТЗ і передають усі відповідні документи до органу досудового розслідування для подальшого проведення перевірки. З огляду на викладені норми та враховуючи те, що укладений між Відповідачем-3 та Відповідачем-2 договір купівлі-продажу є недійсним, а [PERSON] фактично користується автомобілем - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 15.07.2015р. виданого на його ім'я, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, щодо витребування у [PERSON] транспортний засіб - автомобіля марки HYUNDAI, модель: i20, рік випуску: 2014 на користь ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та реєстрацію за останнім права власності на зазначений автомобіль. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту свого права зокрема може бути визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.1,2 ст. 16 ЦК України). Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved