Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з 16 січня 2010 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] . Враховуючи, що спільне життя з відповідачем у них не склалося, спільне господарство не ведуть та подальше спільне проживання та збереження шлюбу між ними не можливе, позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що з березня 2012 року вони не підтримують шлюбні відносини, а з квітня проживають окремо і не ведуть спільне господарство. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи через загальну канцелярію до суду не надійшло, а тому на підставі заяви позивача і у відповідності до вимог ст. 224, 225 ЦПК України, суд вважає можливим провести судове засідання в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивачки , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2010 року, укладеного у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 40 (а.с.3), від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 4) . Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю та живуть за різними адресами. Від призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Майнового спору у сторін не виникає, Щодо утримання та виховання неповнолітнього сина, позивачка буде звертатися у примусовому порядку через суд про стягнення аліментів. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved