Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2560,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн. Крім цього, в процесі розгляду справи представником позивача до суду були подані заяви про відшкодування на користь позивача витрат пов’язаних з оплатою юридичних послуг в загальному розмірі 8 260,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником автомобіля [NUMBER]. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.04.2017 року у справі про адміністративне правопорушення, відповідача по справі було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП , а саме у ДТП . Постановою апеляційного суду Харківської області від 18.07.2017 року, вищевказана постанова Комінтернівського районного суду м. Харкова залишена без змін. Отже з вини відповідача в наслідок ДТП був пошкоджений автомобіль позивача, у зв’язку з чим остання понесла матеріальні збитки в розмірі 2560,00 грн. пов’язані з оплатою ТОВ « Технік-Центр» послуг з ремонту автомобіля. Крім того, позивач зазначає, що у зв’язку з пошкодженням її автомобіля з вини відповідача, їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 15 000,00 грн. Як на підставу своїх позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, позивач посилається на те, що вона перенесла великі душевні страждання, нервовий шок та емоційний стрес, у зв’язку з пошкодженням її автомобіля, внаслідок чого був втрачений сон та вона відчувала постійні головні болі. Активність позивача в перші дні після ДТП була дуже обмежена. Також, враховуючи той факт, що на момент ДТП позивач знаходилась в стані вагітності, що спричинило додатковий стрес, незручності та ризики, що призвело до необхідності докладати зусилля по відновленню звичного для неї способу життя. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2018 року провадження по вищевказані справі було відкрито та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. Ухвалою суду від 05.04.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі. Ухвалою суду від 23.04.2018 року було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи ПрАТ « СК « ВУСО». Ухвалою суду від 10.07.2018 року за клопотанням представника відповідача по справі призначена судова авто-технічна експертиза та провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. У зв’язку з надходженням до суду висновку авто-технічної експертизи, провадження у справі було поновлено, відповідно до ухвали суду від 08.01.2019 року. Ухвалою суду від 21.02.2019 року вирішено питання щодо виклику та допиту свідків по справі та закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви, просив позов задовольнити в повному обсязі та вказав, що вина відповідача встановлена постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.04.2017 року та ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.07.2017 року, у зв’язку з чим представник вважає, що саме відповідач повинен нести відповідальність за спричинену внаслідок ДТП шкоду в розмірі 2560,00 грн. Крім того, позивачу була спричинена моральна шкода в розмірі 15000,00 грн., оскільки позивач під час ДТП була у стані вагітності та перенесла стрес у зв’язку ДТП та відповідно до цього особисті незручності пов’язані з необхідністю користування автомобілем. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову вказуючи на те, що вважає незаконною постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за фактом ДТП, та оскаржуючи її в апеляційному порядку, апеляційний суд Харківської області відмовив відповідачу у поновленні строку на апеляційне оскарження, у зв’язку з чим постанова суду першої інстанції по суті не переглядалась, а отже на думку представника відповідача не можливо стверджувати про законність постанови суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за фактом ДТП, оскільки розгляд справи відбувся без участі відповідача та сам відповідач не визнає себе винним у скоєнні вказаного ДТП. Також представник відповідача зазначив, що на момент ДТП цивільно-правову відповідальність відповідача було застраховано в ПрАТ « СК « ВУСО», у зв’язку з чим вважає, що завдана ДТП матеріальна шкода, повинна бути відшкодована позивачу саме ПрАТ « СК « ВУСО». Позивач та його представник взагалі не вказують чи звертались вони до страхової компанії із заявою про відшкодування шкоди та чи мала позивач можливість реалізувати своє право на відшкодування шкоди за рахунок страхової компанії. Крім цього, представник відповідача вважає не обґрунтованими та не доведеними позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди. Представником третьої особи - ПрАТ « СК « ВУСО» до суду подана заява про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши доводи представника позивача та заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного . Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Відповідно до ч.1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України « Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору). Частиною 1 статті 10 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) Згідно ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( [PERSON] – Закон) Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до статті 9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Судом встановлено, що відповідно до постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.04.2017 року, відповідача по справі визнано винним у скоєнні ДТП, що сталося 13.04.2017 року в м. Харкові по пр-ту Л.Ландау, 12/4, за участю автомобілів [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля [NUMBER]. ( а.с. 9) Не погодившись із вказаною постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова , відповідач подав на неї апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку для її подачі, однак постановою апеляційного суду Харківської області від 18.07.2017 року, відповідачу було відмовлено у поновленні строку на подання апеляційної скарги. Отже, апеляційна скарга [PERSON] на постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.04.2017 року по суті не розглядалась.(а.с.10) Таким чином, постанова Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.04.2017 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за фактом ДТП, набрала законної сили. За клопотанням представника відповідача по справі була проведена судова авто-технічна експертиза ( Висновок № 18378/23187 від 27.11.2018 року) з питань щодо можливості визначення вини обох учасників ДТП. ( а.с.143-151) Вищевказаною експертизою розглянуті два варіанти подій ДТП, згідно якої за першим варіантом - перед зіткненням автомобіль [PERSON] під керуванням водія [PERSON] рухався на червоний сигнал світлофору. У даному випадку дії автомобіля БМВ – [PERSON] не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України, внаслідок чого 13.04.2017 року відбулося зіткнення автомобілів БМВ та [PERSON], та знаходились з технічної точки зору, в причинному зв»язку з ДТП, а також у данному випадку дії водія дії водія [PERSON] - [PERSON] не відповідали вимогам п.п.8.7.3. ( п/п « г» і « е») , п.8.10 ПДР України , внаслідок чого 13.04.2017 року відбулося зіткнення автомобілів БМВ та [PERSON], та знаходились з технічної точки зору , в причинному зв»язку з ДТП. За другим варіантом, якщо автомобіль [PERSON] рухався на зелений сигнал світлофору, то у даному випадку дії автомобіля БМВ – [PERSON] не відповідали вимогам п.10.1, 10.4 ПДР України, внаслідок чого 13.04.2017 року відбулося зіткнення автомобілів БМВ та [PERSON]. В даній дорожній ситуації водій автомобіля [PERSON] – [PERSON], повинен був діяти ві відповідності з вимогами п.12.3 ПДР України. Допитані в судовому засіданні свідки – [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони були свідками ДТП та бачили, що водій автомобіля [PERSON] їхав третім рядом, оминаючи пробку з права по узбіччю де круг тролейбусів, хоча там є знак двополосний рух. Водій [PERSON] перед зіткненням тормозив та був звук щебінки. Водій БМВ їхав в зустрічному напрямку у лівому ряду та здійснював поворот ліворуч. Після зіткнення водій [PERSON] вибачався перед водієм БМВ . На час ДТП пасажирів в автомобілі [PERSON] не було та за кермом був чоловік. Через годину під’їхала вагітна жінка, а потім представник страхової компанії. Вказані свідки також пояснили суду, що вони бачили, що автомобіль [PERSON] їхав на червоний сигнал світлофору. Враховуючи всі обставини події, на думку свідків винуватцем ДТП є водій автомобіля [PERSON]. Допитаний в якості свідка [PERSON] зазначив, що він не був очевидцем ДТП, однак зі слів свідків цього ДТП та зі слів його батька, яким є відповідач по справі, свідок впевнений у невинуватості відповідача. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля [NUMBER] є позивач по справі. ( а.с.8) Автомобіль позивача - [PERSON] д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП був застрахований в АТ «СК « АХА Страхування», що підтверджується договором добровільного страхування наземного транспорту № 22097а6ха від 05.07.2016 року ( а.с.11-16) Згідно страхового полісу серії № АК/2530153 від 15.01.2017 року страховиком відповідача зі страховим лімітом за шкоду, спричинену майну 100 000 грн. та за шкоду завдану життю і здоров’ю в сумі 200 000,00 грн., на момент вчинення вказаного ДТП була третя особа по справі – ПрАТ « СК «ВУСО». Сума франшизи за вказаним страховим полісом відсутня. ( а.с.35) Згідно рахунку на оплату № 647 від 26.06.2017 року та квитанції № 802710006 від 27.06.2017 року, позивачем на рахунок ТОВ « Технік-Центр» було сплачено послуги з ремонту автомобіля в розмірі 2560,00 грн. ( а.с.17,18) Суду не надано доказів того, що позивач зверталася до страхової компанії із заявою про відшкодування шкоди завданої в наслідок ДТП, що унеможливлює встановлення факту чи мала позивач можливість реалізувати своє право на відшкодування шкоди за рахунок страхової компанії. Виходячи з наведеного, суд не може погодитися з вимогою позивача щодо покладення обов»язку з відшкодування шкоди на відповідача по справі, тому що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст. 22 Закону, страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Виходячи з наведеного, суд роз»яснює позивачу та його представнику право звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Позивач та його представник не скористались своїм правом на залучення до участі у справі страхової компанії в якості співвідповідача, та представник наполягав на тому, що майнову відповідальність за спричинену шкоду повинна нести саме особа, яка визнана винуватою у вчиненні ДТП. З огляду на вказане суд не погоджується з доводами позивача та його представника, оскільки саме на третю особу по справі як на страховика відповідача покладений відповідний обов'язок у межах суми страхового відшкодування. Такий висновок суду повністю узгоджується з висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду, викладеній в постанові від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, який суд у відповідності до ч. 4 ст. 263 повинен враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд також відмовляє в задоволенні цієї частини вимог, виходячи з наступного. Як на підставу своїх позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, позивач посилається на те, що вона перенесла великі душевні страждання, нервовий шок та емоційний стрес, у зв’язку з пошкодженням її автомобіля, внаслідок чого був втрачений сон та вона відчувала постійні головні болі. Активність позивача в перші дні після ДТП була дуже обмежена. Також, враховуючи той факт, що на момент ДТП позивач знаходилась в стані вагітності, що спричинило додатковий стрес, незручності та ризики,що призвело до необхідності докладати зусилля по відновленню звичного для неї способу життя. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до роз’яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 “ Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди ”, обов’язковому з’ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв’язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили та

Outcome: approved