Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи про надання дозволу на виїзд за кордон двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до Чеської Республіки без згоди їх батька [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області, Україна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні та вихованні. Вказує, що відповідач [PERSON] добровільно не виконував свій обов`язок по утриманню дітей, в зв`язку з чим, вона звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. У зв`язку з тим, що в ході сварки відповідач пошкодив обладнання, яке вона використовувала як кондитер-підприємець та цим заробляла на життя, вона залишилася без можливості заробляти за місцем постійного проживання, щоб утримувати своїх трьох неповнолітніх дітей, тому вона змушена тимчасово виїхати із дітьми на заробітки за кордон з метою, щоб мати можливість заробити кошти та надати дітям все необхідне для їх розвитку та оздоровлення, і в цей же час бути разом з дітьми. В Чеській Республіці вона має право на проживання та працевлаштування, а також там вона забезпечена житлом і діти мають всі необхідні умови для нормального розвитку та отримання освіти в майбутньому. У зв`язку з тим, що відповідач згоди на виїзд дітей за кордон не надає, погрожує їй та шантажує, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до Чеської Республіки без згоди їх батька [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області, Україна. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Варга Д.Д. подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, щ опроти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що обставини та аргументи зазначені у позовній заяві є видуманими, не відповідають дійсності, та викладені з метою приниження репутації відповідача, зведення на нього наклепу, а також введення суду в обман для винесення незаконного судового рішення. Твердження позивачки, що після розлучення всі троє їхніх дітей: син [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] на підставі рішення суду залишилися проживати з нею, суперечить дійсності, оскільки, в судовому рішенні відсутні положення про визначення місця проживання дітей, а за усною домовленістю сторони дійшли згоди, що старший син [PERSON] проживатиме разом з батьком, а двоє молодших [PERSON] та [PERSON] проживатимуть разом з матір`ю. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере та не виконує свій обов`язок. Дані обставини є неправдивими та не відповідають дійсності, оскільки насправді відповідач також піклується про дітей, забезпечує їх матеріально, позовну заяву подану позивачкою про стягнення аліментів визнав у повному обсязі, однак на утримання старшого сина [PERSON] , який проживає разом з батьком з позовною заявою про стягнення аліментів до суду не звертався. Також зазначає, що після розлучення в серпні 2020 року відповідач на прохання колишньої дружини надав їй письмовий дозвіл на виїзд двох малолітніх дітей закордон строком до 31 грудня 2020 року в Чеську республіку з урахуванням відвідування Грушівської ЗОШ та не порушення навчального процесу. Попередньо колишнє подружжя домовилось, що батько весь період перебування дітей за кордоном перебуватиме на постійному зв`язку з дітьми та матиме можливість з ними спілкуватися, оскільки в сина [PERSON] є мобільний телефон. Проте, після того як колишня дружина з дітьми виїхала за кордон, відповідач лише два рази спілкувався з дітьми ще в серпні місяці, а потім син та відповідачка взагалі перестали відповідати та дзвінки та сповіщення. Крім цього, зазначає, що діти були вивезені закордон 31 серпня 2020 року на підставі біометричних паспортів (можливий строк перебування 90 діб) і за дозволом батька до 31 грудня 2020 року з періодичними виїздами та не порушенням навчального процесу - обидва терміни були прострочені та за цей період часу жодного разу колишня дружина з дітьми не заїжджали на територію України. Наразі відомо, що колишня дружина з дітьми із-за кордону не поверталися, жодних відомостей про їх місце перебування та стан здоров`я йому невідомо. Крім того, син [PERSON] цілий семестр не відвідував школу, в зв`язку з чим освітній процес був порушений, що суттєво відобразиться на його розвитку та стане перешкодою для подальшого навчання разом зі своїми однолітками. Також вказує, що відмови в надані дозволу на виїзд за кордон відповідач не надавав, а тому підстав для подачі даного позову у позивачки не було. Позивачкою не надано суду доказів на підтвердження свого позову, а саме: що відповідач відмовляється у видачі згоди на виїзд дітей за кордон у супроводі лише матері, взагалі не конкретизовано часові проміжки перебування дітей в певній країні, з підтвердженням відповідними доказами. Також не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кохман М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, викладених в позовній заяві та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Варга Д.Д. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з мотивів, викладених у відзиві на позов, просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області - Сасин В.І. в судове засідання не з`явилася, позаяк подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, в заяві зазначила, що розгляд справи залишає на розсуд суду. Заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року (а. с. 11). Відповідно до свідоцтв про народження неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьком значиться відповідач у справі [PERSON] , а матір`ю - позивач у справі [PERSON] (а.с. 8, 9, 10). В судовому засіданні встановлено та визнано представниками сторін, що на час розгляду даної справи у відповідача [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті аліментів. Згідно характеристики керівника Грушівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тересв"янської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Драча В.Ю. від 25 лютого 2021 року встановлено, що син сторін [PERSON] навчається в 3 класі Грушівської ЗЗСО І-ІІІ ступенів та зарекомендував себе з позитивної сторони, навчається дистанційно, вчасно передає виконані завдання та за період дистанційного навчання мама приділяє багато уваги навчанню та вихованню сина, допомагає з виконанням домашніх завдань, пошуків додаткової інформації, слідкує за правильним виконанням поставлених задач. Вказана характеристика спростовує твердження відповідача у відзиву на позовну заяву про те, що син [PERSON] не відвідує школу цілий семестр та діями позивачки порушено освітній процес та здобуття ним знань, оскільки зі змісту цієї характеристики вбачається, що навчання у школі відбувалося дистанційно та [PERSON] проявив себе як здібний учень і має навчальні досягненя високого і достатнього рівня. Також в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] має право на проживання та працевлаштування в Чеській Республіці, що також підтверджено документом, виданим офіційною установою Чеської Республіки, копія якого міститься в матеріалах справи. Згідно висновку органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 24 травня 2021 року за № 04-09/55 встановлено, що оскільки виявлено порушення та неправомірні дії з боку обох батьків, орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити прийняття рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] , зареєстрованого та проживаючого в [ADDRESS] , на розсуд суду. Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутністю згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 3 Порядку), передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04 липня 2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну, а також право на охорону здоров`я, гарантуються Конституцією України (ст.ст. 33, 49). Згідно зі ст. 3 п. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991року, ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 154, 155 СК України батьки мають право на самозахист дитини, а здійснення ними своїх батьківських прав мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є колишнім подружжям, між ними існує спір з приводу розподілу спільно нажитого майна, вони мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] та доньку [PERSON] , які проживають з позивачкою в Чеській Республіці, де позивач має право на проживання та працевлаштування, там вона офіційно працює та забезпечує дітям рівень життя, необхідний для їх всебічного розвитку, при цьому, позивач не перешкоджає відповідачу брати участь у вихованні дітей та спілкуванню з ними, оскільки відповідач також виїжджає в Чеську Республіку і має змогу бачитися там з дітьми. Відмову відповідача надати згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон з позивачкою суд розцінює як суттєвий інструмент впливу у відносинах між сторонами, які є колишнім подружжям, між якими існують судові спори щодо розподілу спільно нажитого майна та який, на думку суду, відповідач використовує не в інтересах дітей, а з метою помсти та шантажу позивачки, яка заявила про своє право на частку у спільному майні подружжя та жодних доказів для відмови в наданні згоди на виїзд двох малололітніх дітей за кордон, які би суперечили інтересам дітей, чи порушували би їх або його права, відповідач суду не надав. Більше того, відповідач, знаючи, що малолітні діти перебувають за межами України та термін наданої ним заяви на дозвіл їх вивезення без його згоди сплив, умисно відмовляється надати добровільно згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, що в майбутньому може призвести до накладення заборони на їх в"їзд на територію Європи та суттєво обмежить можливості дітей отримати якісний відпочинок, оздоровлення та освіту і вплине на права та інтереси дітей. Беручи до уваги відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд двох малолітніх дітей за кордон із обумовленою метою і пов`язане з цим фактичне обмеження прав дітей, суд вважає, що в інтересах дітей позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд двох малолітніх дітей сторін за кордон без згоди батька [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 840,80 гривень.

Outcome: approved