Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне. 10 квітня 2012 року набрало чинності рішення Нікопольського міськрайонного суду по справі № 2-5217/11 (суддя Тихомиров І.В.), яким було стягнуто з відповідача 130\~852 (сто тридцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн. 56 коп. В травні 2012 року була подана заява в державну виконавчу службу і відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню заборгованості на загальну суму 130 852 грні 56 коп., яке далі продовжувалось. До теперішнього часу боржник [PERSON] не повернув жодної копійки заборгованості. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншого розміру процентів не встановлено договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та трьох відсотків річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора. Їхня суть полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знеціненні грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору. Згідно Постанови Верховного Суду України від 15.06.2016 року № 3-610 цс 16 і других Постанов цього суду (від 20.12.2010 року по справі № 3-57цс10; від 14.11.2011 року по справі № 3-116цс11; і від 23.01. 2012 року по справ № 3-142цс11; і від 01.10.2014 по справі № 3 -113цс14), грошове зобов`язання може виникати між сторонами не лише з договірних стосунків, але і по інших підставах, у тому числі, з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. При цьому, сама по собі наявність рішення суду не припиняє зобов`язальних стосунків сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора прав на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, якщо таке рішення суду не виконане у встановленому законом порядку. Стаття 124 Основного Закону визначає, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі статтею 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні 6акти. Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вважає, що, окрім підлягаючих стягненню 130 852 гривень, відповідач повинен сплатити позивачу, згідно ст.625 ч.2 ЦК України, 3 % річних за період: з 1 травня 2012 року до 10 червня 2019 року - 327,13 х 2 596 добу = 27 919,87 гривен (130 852 х 3% : 365). Також, вважає, що відповідач повинен сплатити заборгованість з урахуванням індексу інфляції. Ця сума складає: - з 01 травня 2012 року по 31 грудня 2012 року: 99,7 х 99,7 х 99,8 х 99,7 х 100,1 х 100 х 99,9 х 100,2 = 99,09 130 852 х 99,09 : 100 - 129 661,25 грн. - з 01 січня 2013 року до 01 січня 2014 року 129 661,25 х 100,5 : 100 = 130 309,56 - з 01 січня 2014 року до 01 січня 2015 року 130 309,56 x 124,9 : 100 = 162 756,64 - з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року 162 756,64 х 143,3 : 100 = 233 230,26 - з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року 233 230,26 х 112,4 : 100 = 262 150,81 грн. - з 01 січня 2017 по 31 грудня 2017року 262\~150 х 113,7 : 100 = 298 064,55 - з 1 січня 2018 до 01 січня 2019 року 298 064,55 x 109,8 : 100 =327 274,88 - з 01 січня 2019 року до 01 травня 2019 року 327 274,88 х 101,0 x 100,5 x 100,9 x 101 : 100 = 338 542,07 Таким чином, сума нарахування боргу, згідно індексу інфляції, складає 338 542,07 - 130\~852 (сума боргу, згідно рішення суду) = 207 690,07 грн. Всього підлягає стягненню з відповідача - 27 919,87 (3 % річних) + 207 690,07 (нарахована сума, згідно індексу інфляції) = 235 609 грн. 94 коп. В судове засідання позивач не прибув, його представник надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі і просив суд стягнути з відповідача суму боргу (а.с.29, 34, 40). Відповідач про день та час розгляду справи по суті був неодноразово повідомлений належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повертались без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с.23, 28, 39), смс-повідомленнями (а.с.24-25), які отримував особисто, та оголошенням на офіційному веб-порталі Судової влади (а.с.38). Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, 10.04.2012 року набрало чинності рішення Нікопольського міськрайонного суду по справі № 2-5217/11 (суддя Тихомиров І.В.) (а.с.6), яким було стягнуто з відповідача 130\~852 (сто тридцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн. 56 коп. В травні 2012 року було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню заборгованості на загальну суму 130 852 грні 56 коп. До теперішнього часу боржник [PERSON] борг не повернув. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншого розміру процентів не встановлено договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та трьох відсотків річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора. Суть полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знеціненні грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору. Згідно Постанови Верховного Суду України від 15.06.2016 року № 3-610 цс 16 та Постанов від 20.12.2010 року по справі № 3-57цс10; від 14.11.2011 року по справі № 3-116цс11; від 23.01. 2012 року по справ № 3-142цс11; від 01.10.2014 по справі № 3-113цс14, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не лише з договірних стосунків, але і по інших підставах, у тому числі, з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. При цьому, сама по собі наявність рішення суду не припиняє зобов`язальних стосунків сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора прав на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, якщо таке рішення суду не виконане у встановленому законом порядку. Стаття 124 Основного Закону визначає, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Тому суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних законними і погоджується з розрахунком, наданим позивачем до суду. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача і судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved