Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги обґрунтовував \~тим, що є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька [PERSON], який помер 19.11.2016 в м. Путивль Сумської області. Після смерті батька залишився житловий будинок з господарськимибудівлями по вул. Ковпака, 18, в м. Путивль Сумської області. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на цю спадщину з посиланням на те, що у встановленому законом порядку батько права на цей будинок не зареєстрував. Посилаючись на те, що цей будинок садибного типу не відноситься до самочинного будівництва, оскільки збудований до 05.08.1992, просив визнати за ним право власності на це домоволодіння в судовому порядку. Витрати по справі просив покласти на нього, а справу розглянути за його відсутності. Ухвалою суду від 26.12.2017, у звязку з набранням чинності Законом «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, яким ЦПК України викладно в новій редакції, розгляд справи продовжений за правилами загального позовного провадження У своєму відзиві на позов (а.с. 54) відповідач\~ позов визнав повністю. Про правові наслідки визнання позову обізнаний. Третя особа пояснень на позов не направила. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Як розяснено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька [PERSON], який помер 19.11.2016 в м. Путивль Сумської області. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом із батьком на час відкриття спадщини. Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкоємством вважається перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До майнових прав належить, зокрема, право власності. З копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.06.1976 видно, що в 1976 році спадкодавець [PERSON] придбав незакінчений будівництвом житловий будинок (ступінь готовності 64 %) по вул. Ковпака, 18, в м. Путивль Сумської області (а.с. 12-13). При цьому, рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради від 13.05.1976 № 149 надано дозвіл на таку купівлю, на покупця переведено обовязки забудовника згідно договору про надання земельної ділянки в безстрокове користування для будівництва житлового будинку від 20.01.1976 № 79, видано дозвіл на право виконання будівельних робіт та актом від 13.05.1976 відведено в натурі земельну ділянку площею 600 кв. м для вказаних цілей (а.с. 8-10). У 1984 році [PERSON] закінчив будівництво цього будинку, що вбачається з довідки Путивльського БТІ від 21.11.2017 № 36, але за життя не зареєстрував право власності на нього, що стало підставою для відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на це майно (а.с. 22, 23). У той же час, право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Питання набуття права власності на той час регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26.08.1948), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948, які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови від 26.08.1948 було визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26.08.1948 та Постановою від 26.08.1948 підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. За приписами статті 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Вказаних правових висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 № 175/2254/15, яка в силу ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Крім того, відповідно до п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, не відносяться до самочинного будівництва житлові будинки садибного типу побудовані до 05.08.1992. Згідно даних інвентарної справи, довідки Путивльського БТІ та технічного паспорта на будинок по вул. Ковпака, 18, в м. Путивль Сумської області, він є садибного (індивідуального) типу, побудований в 1984 році та станом на момент останнього обстеження (21.11.2017) мав загальну площу 60,8 кв. м (житлову 37,9 кв. м) і надвірні господарські будівлі та споруди : сарай літ. «Б» площею 50,7 кв. м, сарай літ. «б» площею 8,7 кв. м, сарай літ. «б1» площею 2,6 кв. м, навіс літ. «б3» площею 4,1 кв. м, погріб літ. «Пг» площею 12,6 кв. м, вбиральню літ. «У» площею 1,0 кв. м і огорожу № 1-2. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. В силу ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї правової норми, права власника майна підлягають захисту за умови, якщо він не може\~ належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Таким чином, оскільки на час отримання спадкодавцем [PERSON] у 1976 році дозволу на індивідуальне житлове будівництво та його завершення в 1984 році, законодавством не вимагалося реєстрації права власності на це нерухоме майно, тому спірний будинок набуто спадкодавцем у законний спосіб і належав йому за життя на праві власності, а тому ввійшов до складу спадщини, яку прийняв позивач. Беручи до уваги наведені положення закону та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів \~інших осіб, а тому може бути прийняте. Понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви він просив покласти на нього. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved