Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 17 грудня 2009 року відповідачка отримала кредит у розмірі 10 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що виконав свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів, надавши можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач порушила умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 16 березня 2021 року має заборгованість перед банком у розмірі 12 573 гривні 93 копійки, яка складається із: 10 231 гривня 74 копійки - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 10 231 гривня 74 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 2 342 гривні 19 копійок - заборгованість за простроченими відсотками, від сплати яких відповідачка ухиляється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання згідно якого просить суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, заявою просила розглянути справу за її відсутності, позов визнала у повному обсязі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа у відповідність до ст. 19 ЦПК України є малозначною. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 грудня 2009 року між [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] » та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку був укладений Договір про надання банківських послуг (а.с.59). Встановлено з матеріалів справи, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17 грудня 2009 року (а.с.59), в якій зазначено тип кредитного продукту. Згідно вказаної заяви відповідачка бажала отримати кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому збільшився до 10 500 гривень (а.с.58). Також згідно Анкети-заяви було зазначено базову відсоткову ставку на рівні 30 % із розрахунку 360 днів на рік. Порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. У заяві зазначено, що підписанням цієї заяви позичальник приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку у мережі Інтернет, та які разом із Пам`яткою клієнта та Тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого відповідач отримала шляхом самостійної роздруківки. Зазначена вище заява містить відомості про строк дії кредитного договору - відповідає строку дії картки. Проте відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів). Згідно розрахунку заборгованості наданого банком станом на 16 березня 2021 року, відповідачка має заборгованість перед банком у розмірі 12 573 гривні 93 копійки, яка складається із: 10 231 гривня 74 копійки - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 10 231 гривня 74 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 2 342 гривні 19 копійок - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.55-56). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, простроченими відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 грудня 2009 року, посилався на витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Оскільки в укладеному між сторонами договорі від 17 грудня 2009 року (а.с.59) зазначено базову відсоткову ставку на рівні 30 % із розрахунку 360 днів на рік, та зазначено порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, тому суд вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за простроченими відсотками. Також із виписки по картковому рахунку [PERSON] з`ясовано, що відповідачка користувалася кредитними коштами, поповнювала картку готівкою у відділеннях банку, сплачувала щомісячні платежі, знімала готівку у банкоматах, сплачувала за отримані товари та послуги, отже своїми діями не заперечувала факт укладання кредитного договору (а.с.79-87). Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь банку визначену розрахунком, наданим банком, заборгованість за тілом кредиту у сумі 10 231 гривні 74 копійки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідач [PERSON] в своїй заяві зазначила, що вона визнає позовні вимоги (а.с.95). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що оскільки позивачем згідно положень ст. 81 ЦПК України надано суду належні та допустимі докази визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачем суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту та про умов кредитування, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на відповідачку.

Outcome: approved