Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова звищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі за вищевказаною адресою зареєстрована колишня дружина позивача - відповідач по справі [PERSON] . З травня 2018 року відповідач зібравши свої речі, пішла з квартири; станом на сьогоднішній день відповідач за місцем реєстрації не проживає, її місце перебування позивачу не відомо. Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі обмежує права останнього як власника. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні. З травня 2018 року відповідачка у квартирі не з`являється, квартирою не цікавиться, комунальні витрати на утримання житла не сплачує. А тому, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою суду від 22 червня 2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність; проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про день, час та місце судового засідання належним чином шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, яке вказано в позовній заяві та підтверджено відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області від 17.06.2020 та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причини неявки суду невідомі. Зі змісту п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України вбачається, що повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відомості про дати та час судових засідань знаходяться у вільному доступі на офіційному сайті Судової влади за адресою в мережі Інтернет https://court.gov.ua/fair/ та сайті Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст.ст. 280-282 ЦПК України за відсутності відповідача, повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не скористався правом подати відзив проти позову, а позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2008 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лученко А.М. (а.с. 9-10). Цей факт також підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів, (а.с. 11), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно , (а.с. 12) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 23.12.2020. Набуття права власності за позивачем та його реєстрація на час розгляду справи неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані. Згідно відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області від 17.06.2020, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , (а.с. 25). Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 01 березня 2016 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано (а.с. 16). Згідно листа Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 20.03.2020 28аз/119/66/01, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , із заявами та скаргами про вчинення їй будь-яких перешкод до проживання за вказаною адресою до Індустріального відділу поліції ГУНП в Харківській області за період 2017-2020 рік не зверталась (а.с. 18). Згідно акту від 27 травня 2020 року, складеного та підписаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] ; його колишня дружина - [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає з 22 травня 2018 року; шляхом візуального огляду її особистих речей в спірній квартирі не має. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц; провадження № 61-25371св18; Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду справа № 702/101/18; провадження № 61-42856св18 від 14.08.2019). Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За таких обставин суд вбачає, що відповідачка [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації та вже понад рік не користуються цим житлом та не сплачують за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача. [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Договір найму житла між власником квартири та відповідачем відсутній. Підсумовуючи вищевикладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку щодо існування правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та обставини справи підтверджені достовірними та допустимими засобами доказування.

Outcome: approved