Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визнати відповідача - свого брата [PERSON] таким, що втратив право користування належною йому частиною житлового будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що останній не проживає у будинку з 1991 року, однак зняти місце своєї реєстрації з належного позивачу будинку не бажає. У судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив, що брат був прописаний у будинку з дитинства, однак у 1991, забравши всі свої речі, виїхав з будинку ще за життя батька, колишнього власника будинку, та проживав разом з дружиною у с.Скибинці. У [INFO] батько помер, залишивши йому будинок у спадщину. За життя батько не дозволяв брату проживати, оскільки той піднімав на нього руку. Відповідач приїхав на похорон батька, після чого вчиняв дебоші,однак вселятись в будинок не намагався. Відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно виїхав з будинку у 1991 році у с.Скибинці, щоб доглядати тещу. Частина його речей, що залишилась, зберігалась в сараї. Батька провідував разів 5-6, а у [INFO] той помер. Після смерті батька позивач закрив будинок і не пускав його туди. Про вселення він брату не говорив, сподіваючись, що той сам зрозуміє. Заперечував проти позову, оскільки іншого житла не має. Вислухавши сторони та їх представників: позивача - адвоката [PERSON], який діє на підставі угоди, відповідача - [PERSON] і [PERSON], які діють за довіреностями, допитавши свідка [PERSON] та в якості свідка - представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали даної справи та цивільної справи №2-3521 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, на підставі такого. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повнна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч.1,3 ст.61 того ж Кодексу, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З поясненьсторін та виписки з домової книги судом встановлено, що відповідач з дитинства був прописаний у будинку [ADDRESS] як син власника - [PERSON]. З пояснень відповідача вбачається, що у 1991 році після одруження він виїхав з будинку у с.Скибинці на постійне проживання. До смерті батька у 2007 році він відвідував його разів 6-7 без наміру вселитись. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2010 р., а також Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27065935 від 19.08.2010 року вбачається, що після смерті [PERSON], який помер [INFO], позивач є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. З матеріалів цивільної справи №2-3521 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення та рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2008 року судом встановлено, що [PERSON] у позові до [PERSON] про вселення відмовлено з тих підстав, що у 1991 році він добровільно залишив спірне житло по [ADDRESS] і з того часу наміру проживати не виявляв. Згідно з висновком за результатом розгляду звернення [PERSON] від 12.05.2014 р. дільничого інспектора міліції СДІМ 1-го МВМ Білоцерківського МВ ( з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУМВС України в Київській області, з заявою про не допуск його до проживання по [ADDRESS] відповідач звернувся тільки 08.05.2014 року після відкриття провадження у справі. Представник відповідача [PERSON], допитана як свідок, також показала суду, що з 1992 року по 2002 рік відповідач постійно проживав з сімьєю за іншою адресою. Свідок [PERSON] показала суду, що покійний [PERSON] боявся відповідача, спав з сокирою. Позивач після успадкування будинку у 2009 році пустив брата проживати на зиму, однак той вчиняв бездади. За змістом ч.4 ст.156, ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку належать дружина, їх діти і батьки; якщо ці особи перестали бути членами сім'ї власника, вони мають такі ж права і обов'язки, як власник і члени його сім'ї тільки у тому випадку, якщо вони продовжують проживати в займаному жилому приміщенні. Натомість судом встановлено, що відповідач перестав бути членом сім'ї попереднього власника [PERSON] ще у 1991 році і виїхав зі спірного будинку добровільно, а членом сім'ї нового власника - позивача у справі [PERSON] не являвся. Доводи відповідача про прописку у спірному приміщенні та відсутність іншого місця проживання суд до уваги не бере, оскільки реєстрація місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає менш, ніж 6 місяців на рік, або взагалі не проживає, сама по собі свідчить про недотримання правил адміністративних правовідносин, встановлених Положенням про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року N 677, та Закону України від 11.12.2003 р. №1382-1У "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", однак не свідчить про право на проживання за місцем реєстрації після залишення його без поважних причин понад встановлені законом строки. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; він володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач довів свої вимоги, натомість відповідач обґрунтованих заперечень проти позову суду не надав. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved