Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом, уточнивши який зазначили, що їм на праві спільної часткової власності в частці 1/3 та 2/3, відповідно, належить житловий будинок, що розташований за адресою Сумська область, Буринський район, с. Успенка, вул. 40 років Перемоги,112 згідно договору дарування будинку ВАР №101654 від 03.10.2003 року. Крім того, позивачці [PERSON] належить земельна ділянка, що розташована під вказаним будинком для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого селянського господарства відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №727420. Однак у вище згаданому договорі дарування допущена помилка у написанні адреси будинку. Крім цього, державний акт виданий лише на імя позивачки [PERSON], чим порушено право одного із співвласників, так як земельна ділянка яка знаходиться під будинком необхідна для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого селянського господарства, повинна належати їм на підставі спільній частковій власності в частці 1/3 та 2/3 відповідно. Просили визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯБ №727420 від 26.12.2005 року та визнати за ними право власності на зазначену земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого селянського господарства в частці 1/3 та 2/3, відповідно, і визнати право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій заявлені вимоги підтримав та просить справу розглянути без його участі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд листом. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку, що розташований за адресою Сумська область, Буринський район, с.Успенка, вул. 40 років Перемоги,112, на підставі договору дарування будинку серії ВАР № 101654 від 03.10.2003 року, який був посвідчений державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1380 і зареєстрований в Буринському БТІ в книзі №1 за №207. Згідно вказаного договору [PERSON] належить 1/3 частка будинку з господарськими будівлями та спорудами, а [PERSON] - 2/3 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с.5-7,12,14-18). Між тим, у вказаному договорі дарування будинку помилково взазначено адресу його розташування по вулиці Перемоги,112, с. Успенка, Буринського району Сумської області, замість вірної - вулиця 40 років Перемоги,112 с. Успенка, Буринського району Сумської області, що вбачається з довідки [PERSON] сільської ради та довідки ТОВ "Буринське БТІ"(а.с.14,18) На даний час виправити вказані невідповідності позивачі не мають можливості, у звязку з припиненням діяльності Буринської районної державної нотаріальної контори та смертю дарувальника - [PERSON] . Разом з тим, останній був власником подарованого будинку на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок , виданого 05.02.1990 року Буринською районною радою Сумської області та зареєстрованого в Конотопському МБТІ за №1. У вказаному правовстановлюючому документі зазначена вірна адреса розташування будинку - вулиця 40 років Перемоги,112 с. Успенка, Буринського району Сумської області, що вбачається також з копії нотаріальної справи, наданої Сумським обласним державним нотаріальним архівом на запит суду. В подальшому, в порядку приватизації, на підставі рішення рішення 14 сесії 4 скликання [PERSON] сільської ради Буринського району Сумської області від 31.12.2004 року, одноособово власником земельної ділянки загальною площею 0,7310 га, з цільовим призначенням для індивідульного житлового будівництва та ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою Сумська область, Буринський район, с.Успенка, вул. 40 років Перемоги,112, тобто для обслуговування вищевказаного будинку, стала позивачка [PERSON], що вбачається з державного акта на право власності на земельну ділянку, рішення [PERSON] сілської ради (а.с.8-10). Між тим, суд не може погодитись з таким рішенням органу місцевого самоврядування. Зокрема, підпунктом «ґ» пункту 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7\~«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2) передбачено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати,\~статті 30 ЗК\~до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня\~2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до\~статті 120 Земельного кодексу (2001 року)\~на підставі\~цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. За змістом\~ст. 120 Земельного кодексу України\~ до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не\~\~визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на\~\~частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду\~ до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі\~ і споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-253цс від 13 квітня 2016 року. Відповідно до ст. 377 ЦК України\~ ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.\~ Стаття 89 ЗК України передбачає, що у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку (п. «в» ч.2). Пунктом 10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів\~ та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності\~ Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Стаття 16 ЦК України встановлює способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких може бути визнання права та визнання незаконними рішення дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу\~ місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. В силу статей 391,392 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном , може\~ пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст. 393 цього Кодексу передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав проводиться, в тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зміст зазначених норм права та їх аналізу, враховуючи, що позивачі не можуть в повному обсязі здійснювати належне їм право щодо нерухомого майна, суд приходить до висновку про обгрунтованість їхніх вимог та необхідність задоволення позову в цілому.

Outcome: approved