Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона, [PERSON] , є співвласником квартири [ADDRESS] , також співвласниками були та є [PERSON] та [PERSON] (помер [INFO] ). На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані вона та відповідач. Однак, відповідач на даний час хоча і зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично, з 6 жовтня 2017 року та по даний час в зазначеній квартирі без поважних причин не проживає, та його місце проживання не відомо, речей позивача у вищезазначеній квартирі не мається, ніякого тиску на нього щодо не проживання за вищевказаною адресою на нього не вчинялось, вселитися останній не намагався. Ухвалою від 26 квітня 2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, позивача звільнено від сплати судового збору. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився та про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час слухання справи був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надав, із заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяви про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24.02.1994 року, виданий відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому (а.с. 8) копією свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 23 березня 2005 року після померлого [PERSON] (а.с. 6, 7) На даний час у вищевказаній квартирй зареєстровані позивач та відповідач, що підтверджується копією довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 1/6712 від 18.03.2019 р. (а.с. 4). Відповідач хоча на даний час і зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично з 6 жовтня 2017 року та по даний час в зазначеній квартирі без поважних причин не проживає, та його місце проживання не відомо. Речей відповідача у вищезазначеній квартирі немає. Ніякого тиску на відповідача та перешкод щодо не проживання за вищевказаною адресою не вчинялось, вселитися він не намагався. Даний факт підтверджується актом про не проживання укладений комісією КП КМР «УКОЖФ» від 19.03.2019 року (а.с. 5). Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням позивача, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на користування квартирою [ADDRESS] , внаслідок його відсутності у зазначеному жилому приміщенні без поважних причин з жовтня 2017 року, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача було звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави необхідно також стягнути судові витрати у справі.

Outcome: approved