Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідача. Посилався на те, що з відповідачем він зареєстрував шлюб 03.11.2011 року. Від цього шлюбу у них є малолітня дитина: [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Вони припинили ведення спільного господарства. Основною причиною розпаду їхньої сімї стали різні погляди на сімейне життя, несумісність характерів, нерозуміння одне одного, відповідач зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого між ними виникли неприязні відносини. Вони втратили почуття любові один до одного. Окрім того, вказував на те, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а вони із відповідачем не мають наміру зберегти шлюб. Примирення між ними неможливе. У даний час їх шлюб носить формальний характер, кожен із них фактично живе своїм особистим життям, а тому подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Також позивач зазначив, малолітня дитина проживає разом із ним та повністю перебуває на його утриманні. Мати хлопчика не цікавиться життям та не займається його вихованням. Він має постійне місце проживання та стабільний дохід, що свідчить про те, що він в змозі утримувати сина та доглядати за ним. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою [INFO], батько дитини [PERSON] є власником квартири з усіма зручностями, у квартирі є всі умови для нормального розвитку та проживання дитини. Просив розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини: [PERSON], 11.06.2013 року разом із батьком [PERSON] Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Ухвалою суду від 10.10.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та витребувано від Служби у справах дітей ЧМР письмовий висновок щодо розвязання спору у справі. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до\~ст.280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі\~ст. 280 ЦПК України\~розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представником третьої особи Служби у справах дітей було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника служби та надано суду висновок органу опіки та піклування. Згідно положень ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який між ними зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №1197 (а.с.5). Від цього шлюбу у сторін є одна малолітня дитина: [PERSON], [INFO] (а.с.6). Сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Згідно поданої до суду заяви позивача, примиритись вони не бажає, що підтверджує наявність підстав для задоволення позову. Розірвати шлюб у позасудовому порядку позивач можливості не має, оскільки відповідач не бажає подати разом із нею спільну заяву до РАЦС, окрім того у них є малолітня дитина, у звязку з чим було порушено право позивача, за захистом якого він змушений був звернутися до суду. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім?я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже не можливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. При вирішенні даного спору суд враховує положення ст.141 СК України, відповідно до яких мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Як вбачається з наданих суду доказів, батьки дитини не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Таким чином, виник спір про визначення місця проживання дитини, яка не досягла 10 років. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ст.161 СК України). Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснив\~Пленум Верховного\~Суду України\~в п.\~24\~постанови від\~12\~червня 1998\~року N\~16\~"Про\~застосування судами\~деяких норм\~Кодексу про\~шлюб та\~сім'ю\~України",вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З дослідженого у судовому засіданні висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.11.2018 року видно, що Відділ, враховуючи рівні права батька та матері на виховання, вік дитини, прихильність до батька, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON], не порушуючи права матері [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Підстав для незгоди з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради судом не встановлено. Так, судом встановлено, що [PERSON] має у власності житло, придатне для проживання малолітнього [PERSON]; має постійне місце роботи та отримує стабільний дохід; між батьком та хлопчиком існують позитивні та гармонійні стосунки; малолітній написав заяву, в якій зазначив, що бажає проживати з батьком. Суд також враховує, що мати дитини на даний час з ним не проживає та не спілкується, її місце перебування суду не відоме. З урахуванням наведеного, суд вважає, що саме батько проявляє більшу турботу та увагу до дитини, а тому в даному випадку наявні виняткові обставини, які дають підстави суду прийти до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з батьком. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved