Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача, просить встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20.10.2009 та визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею - 45,7 кв. м., стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2009 року вона проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в м. Стебник Львівської області. За час спільного проживання у них [INFO] народився син, [PERSON] , та [INFO] народилася дочка, [PERSON] . У свідоцтвах про народження дітей батьком вказано, зі слів позивачки, [PERSON] . Перебуваючи з відповідачем у фактичних подружніх стосунках, [PERSON] разом із [PERSON] та їх спільними дітьми проживали у квартирі [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . В подальшому, заощадивши протягом чотирьох років кошти, продавши квартиру відповідача за 72000 грн., вони 18.02.2013 спільно придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею - 45,7 кв. м. та документи на яку оформили на відповідача. Також, вказує, що за спільні кошти ними було зроблено у спірній квартирі ремонт, куплено меблі та усі побутові речі. У вказаній квартирі вони проживають із 2014 року. Діти відвідують Стебницьку гімназію № 6. Зазначає, що відповідач часто їздить за кордон на сезонні роботи, надає кошти на харчування та побутові потреби, вони разом святкують свята, піклуються про дітей та одне про одного. Незважаючи на тривале спільне проживання відповідач постійно зволікає щодо реєстрації шлюбу, разом з тим зволікає щодо реєстрації її та дітей у спірній квартирі. На даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо використання спільно набутого майна, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Підготовче судове засідання призначено на 23.09.2021. У підготовчому судовому засіданні представник позивача заявила клопотання про витребування доказів, яке 23.09.2021 ухвалою підготовчого судового засідання було задоволено та у зв`язку з чим у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 01.11.2021. На виконання вказаної ухвали 12.10.2021 від Державної прикордонної служби України надійшли відомості щодо перетину державного кордону України [PERSON] , [INFO] , у період з 2016 по 2021 роки. 01.11.2021 ухвалою суду підготовче судове засіданні закрито, справу призначено до розгляду на 29.11.2021. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили такі задовольнити. В подальшому в судові засідання не з`являлись, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що вони з позивачкою дійсно проживали разом без реєстрації шлюбу, у них є спільні діти, за період спільного проживання він придбав спірну квартиру, зробив ремонт, купив меблі та інші побутові речі. Також вказав, що піклується про добробут дітей, які проживають разом з ним, не заперечує тверджень позивачки щодо того, що на час її перебування за кордоном він перевіз її речі по місцю її реєстрації, мотивуючи це тим, що [PERSON] , поїхавши на заробітки, покинула сім`ю, і тому вважає, що вони більше не проживають спільно однією сім`єю. В наступні судові засідання відповідач не з`являвся, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов визнав частково , а саме факт спільного проживання з позивачкою однією сім`єю з 2009 по 2020 роки. Зазначає, що все спірне майно було придбано за його кошти, а тому не підлягає визнанню спільною сумісною власністю. Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право , законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Предметом доказування у даній справі є обставини фактичного проживання сторін однією сім`єю протягом певного періоду часу, ведення спільного господарства, побуду, спільного бюджету, набуття майна сумісною працею. Як вбачається з пояснень [PERSON] та не заперечується відповідачем, з 2009 року вони спільно проживають однією сім`єю. [INFO] у них народився син [PERSON] , [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . У свідоцтвах про народження серія [NUMBER] від 04.12.2009 та серія [NUMBER] від 11.06.2012 батьком дітей вказано, зі слів матері, [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі. Також в судовому засіданні встановлено, що сторони, перебуваючи у фактичних подружніх стосунках, проживали разом із своїми дітьми у квартирі [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Згідно Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.02.2013 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу - Кобак О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 93 (а/с 16,17) та Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 259340077 (а/с 18) [PERSON] було придбано у приватну власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею - 45,7 кв. м. Позивач стверджує, що вказана квартира була придбана відповідачем за кошти в розмірі 72000 грн., виручені з продажу квартири [ADDRESS] , та за заощаджені нею та відповідачем протягом чотирьох років спільні кошти. Також, стверджує, що спільною працею та за спільні кошти у спірній квартирі було зроблено ремонт, куплено меблі та необхідні побутові речі. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та накладними на придбання будівельних матеріалів та інших речей (а/с 29-32), фото таблицями (а/с 33-37) та показами свідків, допитаними в ході розгляду справи. Разом з тим, на підтвердження факту проживання [PERSON] із відповідачем та їх спільними дітьми однією сім`єю позивачкою надано Довідку № 63 від 24.05.2021 Довідку № 94 від 23.07.2021(складену на підставі акту № 95 від 23.07.2021 головою ОСББ „Арніка) з яких вбачається, що [PERSON] , неповнолітні: [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2012 року народження, без реєстрації фактично проживали у квартирі [ADDRESS] з 2009 по 2014 роки, яка належала [PERSON] та з 2014 року по даний час проживають у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а/с 12,26). Неповнолітні: [PERSON] , 2009 року народження, з 01.09.2016 та [PERSON] , 2012 року народження, з 01.09.2018 відвідують Стебницьку гімназію № 6 (а/с 27, 28). З довідок, виданих 19.05.2021 „Стебницькою міською лікарнею Дрогобицької міської ради вбачається, що [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2012 року народження, з народження спостерігалися дільничним педіатром КНП „СМЛ ДМР (а/с 14,15). Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21,23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, судом встановлено, що з 2009 по 2021 роки [PERSON] та [PERSON] проживати разом, як члени сім`ї та вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати та купівлю майна для сумісного користування, що підтверджено наданими суду доказами та поясненнями сторін та свідків. В будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] з 2009 року не перебували. За період проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] набуто квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею - 45,7 кв. м. разом з тим, спільною працею та за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі було зроблено ремонт, куплено меблі та необхідні побутові речі. Вказана квартира була придбана за кошти виручені з продажу квартиру [ADDRESS] в сумі 75000 грн. та спільні кошти [PERSON] та [PERSON] а отже, є спільною сумісною власністю подружжя. В заперечення доводів позивачки відповідачем не надано жодних документів або доказів на підтвердження власної позиції або спростування наявних в матеріалах справи доказів. Щодо тверджень відповідача щодо придбання спірного майна за його власні кошти суд зазначає наступне. 12.10.2021 від Державної прикордонної служби України надійшли відомості щодо перетину державного кордону України [PERSON] , [INFO] у період з 2016 по 2021 роки, що підтверджує перебування відповідача на сезонних роботах за кордоном, що не заперечується позивачкою. Також, позивачкою визнається і те, що переважна більшість коштів подружжя була зароблена [PERSON] в той час, коли [PERSON] здійснювала догляд за неповнолітніми дітьми та виконувала сімейні обов`язки. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України . За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира набута сторонами у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, обслуговування якої також велося за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. А відтак наявні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки судовий збір в розмірі 1362 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved