Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд визнати за позивачем право власності на 5/200 частин квартири [ADDRESS], що становить одну кімнату площею 14,7 кв.м. у квартирі готельного типу. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.02.1994 р. до 04.02.2003 р. [INFO] у сторін народився син [PERSON]. У період шлюбу 11.10.1995 р. на спільні кошти сторонами була придбана кімната площею 14 кв.м. в квартирі [ADDRESS], що склала 5/100 ч. від усієї квартири. Після припинення сімейних відносин позивач та відповідач домовились спільно користуватися житловою площею. 14.02.2013 р. зв'язку з досягнення 16 річного віку, на вказаній житловій площі був зареєстрований син позивача та відповідача [PERSON], який за взаємною згодою мав проживати на спірній житловій площі у зв'язку з навчанням на 1 курсі ХНУРЕ. Крім того позивач вказує, що систематично користувалась спірною житловою площею та сплачувала за комунальні послуги, гасила заборгованість. В грудні 2013 р. відповідач [PERSON] заборонив сину проживати на цій житловій площі, мотивуючи тим, що бажає здавати житло в оренду. Відповідач [PERSON] порушив домовленість і став чинити позивачу перешкоди у користуванні цим житлом. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Позивач пояснила, що спірну кімнату купували за спільні кошти. Вони з сином періодично мешкали в квартирі. Частково сплачувала за комунальні платежі. Відповідач обіцяв подарувати квартиру їхньому сину. Відповідач порушив її права на початку грудня 2013 року, коли попросив звільнити кімнату. Станом на 1995 рік не працювала, до 2003 року була студенткою. Гроші на придбання квартири давали рідні та займали у друзів. Відповідач у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Пояснив, що квартиру придбав у 1995 році. В той час працював продавцем, заробітна плата складала 100 доларів. В період часу з 1993 року по 1995 рік, коли був студентом, інколи підробляв. Батьки позивача допомагали продуктами, гроші не давали. Позивач сама переоформила на себе особовий рахунок на воду. Замки на у квартирі змінили на початку вересня 2013 року. До 2013 року у позивача також були ключі від квартири. До 2013 року відповідач сам сплачував за комунальні платежі. Був борг по квартирі, оскільки особовий рахунок був відкритий на позивача. З 2003 року по 2013 рік позивач не мешкала в квартирі, приїжджала 1 раз на півроку. З позивачем домовлялись, що дитина може в будь-який час жити в квартирі. Позивач зареєстрована у квартирі. Також, позивач пропонувала у 2008-2009 році розділити кімнату. Допитана у якості свідка [PERSON], пояснила, що мешкає в м. Зачепилівка Харківської області. Позивач є її донькою. Позивач та відповідач купили квартиру у 1995 році в період шлюбу, оформили на позивача. Потім вони розійшлися. Відповідач їздив до м. Ямбург, привіз звідти гроші, але позичив їх знайомому, який дав в заставу телевізор. Пояснила, що вона, її чоловік, та її матір надали позивачу частину коштів, приблизно 1000 доларів США, на які позивач та відповідач придбали квартиру. Такок вказала, що частини грошей на придбання квартири не вистачало та відповідач додав цю частину. Позивач на той час не працювала, вчилась. Після розірвання шлюбу, відповідач віддав позивачу ключі. С 2013 року позивач постійно мешкала у спірній квартирі з сином. До цього часу в неї там знаходились речі. Відповідач у квартирі не мешкав, до цього там мешкали квартиранти. Комунальні платежі періодично сплачувала позивач. В грудні 2013 року до квартири прийшов відповідач та сказав, що буде переїжджати до квартири жити. Їх викликали до дільничного інспектора. 15.12.2013 року вони виїхали з квартири та забрали всі речі. З 2003 року по 2013 рік дочка мешкала в Харкові в квартирі, потім у неї, після цього в м. Лисичанськ. В 1995 році допомагали позивачу та відповідачу, дали приблизно 1000 доларів. Кімнату придбали за 1,5 тисячі доларів. Свідок [PERSON], пояснив, що після розірвання шлюбу його матері з відповідачем, переїхали жити до бабусі. Коли закінчив школу, сказали відповідачу, що йому необхідне житло в Харкові. З травня 2013 року вони мали повний доступ до квартири, почали перевозити речі. Влітку 2013 року був свідком розмови матері з батьком, під час якої, батько пообіцяв переписати на нього квартиру, сказав, що подумає, тому, що із за цього в нього будуть проблеми з роботою. З кінця серпня до середини грудня 2013 року мешкав у спірній квартирі сам. В цей час мати мешкала в м. Лисичанськ. В середині грудня 2013 року батько сказав, що буде жити в квартирі зі своєю сім'єю. К дільничному мати викликали в грудні 2013 року. Мати розповіла, що батько, тобто відповідач по справі, звернувся до дільничного інспектора, сказавши йому, що вони з мамою заважають йому жити в квартирі. У вересні батько дав йому ключі від квартири. Комунальні платежі за цей час сплачувала мати. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 19.02.1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Чернещинською сільською Радою Зачепилівського району Харківської області (свідоцтво про укладення шлюбу Серія [NUMBER]). В період шлюбу, а саме 11.10.1995 року між [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], та [PERSON], уклали договір купівлі-продажу №Н3-129, згідно до якого продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купив 5/100 частин квартири у будинку гостьового типу за адресою: [ADDRESS]. Сторонами не заперечувався факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі. 04.02.2003 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано ( свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER]). Частинами 1, 2 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу від 11.10.1995 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 60 СК України майно, яка діє на час спірних відносин, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зокрема, у п. 19, Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У випадках встановлених законом, до суду можуть звертатися особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на 1/2 частину спірного квартири, оскільки вказана квартира була придбана сторонами під час шлюбу, що не заперечувалося сторонами, та на підставі приписів ст. 69,70 СК України. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. Окрім того, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Однак, сторонами у справі не було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Також, у судовому засіданні встановлено, що позивач про порушення свого права на спірне майно дізналася у грудні 2013 року, що не заперечувалося і відповідачем. Питання судових витрат суд вирішує уу відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved