Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою. Свої вимоги мотивувала тим, що 03.11. 2019 року вона передала [PERSON] 1500 доларів США в рахунок оплати за договором купівлі-продажу дачного будинку вартістю 10 000, доларів США. Іншу частину вартості будинку відповідач пообіцяла забезпечити через свого знайомого у банку. 05.11. 2019 року позивачем був підписаний договір про завдаток (між фізичними особами) та передано відповідачеві 1500 доларів США в рахунок оплати за договором купівлі-продажу дачного будинку для проживання площею 75 m2, розташованого м. Ужгород, с. Оноківці. Договір укладено до 5.12.2020 року У той же день позивач виявила, що зазначений будинок не є у власності відповідача, а кошти вона отримала, нібито для передачі власнику дачного будинку, про що відповідачем було написано письмову розписку від 05.11.2019 року на звороті договору про завдаток. 08 листопада відповідач написала позивачу, що познімала усі її паспортні документи та відправила до банку для оформлення 11.11.2019 року кредиту в ІдеаБанку. В ІдеаБанку позивачу відмовили в надання кредиту, про що позивач відповідно повідомила відповідача та попросила повернути суму завдатку. На неодноразові прохання [PERSON] про повернення отриманої суми завдатку відповідач постійно обіцяла виконати свої зобов`язання в майбутньому. Так, 06.02.2020р. відповідач написала розписку, що «третього листопада 2019 року отримала в якості завдатку 1500 доларів США від [PERSON] . В результаті форс-мажорних обставин купівлі-продажу не відбулася. Я зобов`язуюсь повернути передані мені кошти в якості задатку до 01.03.2020р.». Однак, кошти відповідач 01.03.2020р. так і не повернула, а тому на вимогу позивача повернути кошти відповідач написала розписку від 05.03.2020р., що зобов`язується повернути суму коштів 1500 доларів США до 15.03.2020 в т.ч. 500 доларів до 09.03.2020р., 1000 доларів до 15.03.2020р. Відтак позивач вважає, що усі договірні зобов`язання між ними є нікчемними, а отримані кошти відповідач повинна повернути позивачу як набуті без достатньої правової підстави. Оскільки договір купівлі-продажу (основний договір) дачного будинку позивач ні з ким не підписувала та нотаріально не посвідчувала - то такий договір на її думку є нікчемним і ніяких правових наслідків не породжує, а отже такий договір не може бути забезпечений іншим зобов`язанням в т.ч. договором завдатку від 05.11.2019року, який в силу недодержання обов`язкової письмової форми правочину із власником нерухомості є нікчемним (абсолютно недійсним). На підставі викладеного позивач просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та визнати недійсним договір про завдаток (між фізичними особами), який підписаний 05.11.2019 року [PERSON] , стягнути з [PERSON] 39 878,00 грн. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження 04.01.2021 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що враховуючи зміну офіційного курсу НБУ гривні до долара США з моменту подачі позову з 26, 5854 грн. за 1 дол. США до 28, 2746 грн. за 1 дол. США станом на 02.01.2021р. збільшує позовні вимоги до 42 411, 90 грн. (1500 дол. США * 28, 2746 грн.). В судове засідання позивач не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, своїм правом на подання відзиву на позов та бути присутньою в судовому засіданні не скористалась, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подала. У відповідності до вимог ст. 2 ст. 210 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних доказів з урахуванням розумного строку розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності сторін в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 03.11. 2019 року [PERSON] передала [PERSON] 1500 доларів США в рахунок оплати за договором купівлі-продажу дачного будинку вартістю 10 000, доларів США. 05.11. 2019 року [PERSON] підписаний договір про завдаток (між фізичними особами) та передано відповідачеві 1500 доларів США в рахунок оплати за договором купівлі-продажу дачного будинку для проживання площею 75 m2, розташованого м. Ужгород, с. Оноківці. Договір купівлі-продажу укладено до 5.12.2020 року. В якості підтвердження факту отримання відповідачем вказаної грошової суми позивачем надано копію договору про завдаток (між фізичними особами) (а. с. 5), в якому міститься розписка [PERSON] про отримання грошових коштів в розмірі 1500 доларів США. Позивач вказує про виявлений нею факт про те, що будинок, який був предметом договору купівлі-продажу не є власністю відповідача, а кошти [PERSON] отримала нібито для передачі власнику дачного будинку, про що відповідачем і було зазначено у письмовій розписці від 05.11.2019 року на звороті договору про завдаток. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з клопотаннями про повернення отриманої суми завдатку, остання обіцяла виконати свої зобов`язання в майбутньому. Так, 06.02.2020р. відповідач [PERSON] написала розписку проте що, третього листопада 2019 року отримала в якості завдатку 1500 доларів США від [PERSON] , однак в результаті форс-мажорних обставин купівля-продаж не відбулася, відтак вона зобов`язалась повернути отримані нею грошові кошти до 01.03.2020 р. ( а. с. 6) Як слідує зі змісту позову у строк до 01.03.2020р. відповідач не виконала свої зобов`язання за розпискою, натомість написала розписку від 05.03.2020р., що зобов`язується повернути суму коштів 1500 доларів США до 15.03.2020 в т.ч. 500 доларів до 09.03.2020р., 1000 доларів до 15.03.2020р. З огляду на те, що взяті на себе зобов`язанні відповідач в обумовлений строк не виконала, позивач звернулася до суду за захистом порушених прав та просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та визнати недійсним договір про завдаток (між фізичними особами), який підписаний 05.11.2019 року [PERSON] та стягнути з [PERSON] 42 411, 90 грн. ( що еквівалентно 1500 дол. США * 28, 2746 грн.). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк та не надав суду жодних доказів на спростування обставин, зазначених позивачем. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт і частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що оскільки сторонами договору не дотримано обов`язкової нотаріальної форми його посвідчення оспорюваний правочин є нікчемним і все одержане на його підставі підлягає поверненню. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що оскільки укладений 05.11. 2019 року між [PERSON] та [PERSON] попередній договір не був нотаріально посвідчений, тому він є нікчемним і тому вважає, що в даному випадку необхідно застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача кошти, отримані на підставі нікчемного договору. Разом з тим надавши оцінку доводам сторони позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 42 411,90 грн., що еквівалентно 1500 дол. США станом на 02.01.2021 рік, суд виходить із наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Так, судом вже попередньо встановлено, між сторонами існували договірні правовідносини, які відповідачем не виконані, кошти, отримані в якості завдатку, не повернуті позивачу, тому суд приходить до переконання, що в даному випадку суд має право на стягнення відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором, тобто 1500 доларів США. Згідно зі статтею 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 статті 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про стягнення грошової суми в іноземній валюті із зазначенням в резолютивній частині рішення розміру суми, що підлягає стягненню у іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. На підставі викладеного вище суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судових збір у розмірі 840.80 грн.

Outcome: approved