Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювались, зокрема 26.02.2014 року, 27.02.2014 року, 23.06.2014 року. В остаточній редакції позову позивач просить визнати протиправним розірвання з ним трудового договору та поновити його на посаді з 20.11.2013 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.11.2013 року по 23.06.2014 року в сумі 46 574,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1,00 грн. У попередніх редакціях позову позивач просив також стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену йому заробітну плату в сумі 801,70 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку з 20.11.2013 року по 29.11.2013 року в сумі 2 871,00 грн. Ухвалою суду від 28.02.2014 року на підставі заяви відповідача про відмову від позову в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 801,70 грн., провадження у справі в цій частині закрито (а.с.19). Ухвалою суду від 23.06.2014 року на підставі заяви відповідача про залишення без розгляду позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 2 871,00 грн., позов в цій частині залишено без розгляду (а.с.). В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 09.11.2011 року наказом № 44-к його було призначено на посаду заступника директора комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» (надалі - КП «НККП» або відповідач). 20.11.2013 року наказом № 66-к позивача звільнено з даної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. З наказом про звільнення позивача було ознайомлено 21.11.2013 року, при цьому остаточний розрахунок в день звільнення з ним проведено не було. Позивач вважає, що його звільнення є протиправним, так як даним наказом було порушено визначений КЗпП України порядок звільнення за прогул та відсутність правових підстав для звільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У даному випадку даного припису законодавства дотримано не було, його було звільнено без такої згоди. Крім того, ст. 149 КЗпП України передбачено порядок накладення дисциплінарного стягнення, а саме те, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Жодних пояснень від нього не вимагали. Про той факт, що позивача обвинувачують у вчиненні дисциплінарного проступку - він дізнався в момент ознайомлення з наказом про звільнення. Більше того, йому до теперішнього часу залишаються невідомі обставини проступку, а саме час та дата відсутності його на робочому місці. Крім того, позивач є депутатом Новомосковської міської ради, а згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», перед його звільненням відповідач повинен був попередити його та міську раду, що не було зроблено. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, надали пояснення з приводу обставин викладених у позовній заяві. В наступне судове засідання позивач не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, в наступне судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у свою відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.11.2011 року наказом № 44-к [PERSON] було призначено на посаду заступника директора КП «НККП» (а.с.29). Суду надано копію наказу КП «НККП» № 66-к від 20.11.2013 року, згідно якого [PERSON] звільнено з посади директора КП «НККП» 20.11.2013 року, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (а.с.5). Згідно копії трудової книжки [PERSON] він 20.11.2013 року звільнений з КП «НККП» за прогул за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.7). Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Оскільки звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням за порушення трудової дисципліни, необхідною передумовою для застосування такого стягнення є додержання власником або уповноваженим ним органом передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, дотримання строків їх застосування, врахування ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, попередньої роботи працівника. Згідно ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. З пояснень позивача вбачається, що жодних пояснень перед звільненням від нього не вимагали, про нібито вчинений ним дисциплінарний проступок у вигляді прогулу він дізнався лише в момент ознайомлення з наказом про звільнення 21.11.2013 року. Крім того, до теперішнього часу йому залишаються невідомі обставини проступку, за вчинення якого його було звільнено, а саме час та дата відсутності його на робочому місці. Оскільки представник відповідача не надав пояснень та/або доказів, які б спростовували наведені позиваем обставини, суд, з урахуванням положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не вбачає підстав для сумніву в правдивості тих обставин на які посилається позивач. За таких обставин суд приходить до висновку, що під час звільнення позивача з роботи відповідачем порушено встановлений ст. 149 КЗпП України порядок звільнення працівників за порушення трудової дисципліни, що є підставою для поновлення позивача на роботі. При цьому, судом не приймається до уваги посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», оскільки позивачем не надано доказів того, що він є депутатом місцевої ради. Не приймаються судом до уваги також посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України щодо звільнення його без згоди первинної профспілкової організації, оскільки відповідач позов визнав, і застосовувати положення ч. 9 ст. 43 КЗпП України щодо запиту такої згоди на звільнення позивача, суд вважає недоцільним. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, позов слід задовольнити у повному обсязі. Згідно ч.ч.1,2,5 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно довідки КП «НККП» № 415 від 03.12.2013 року [PERSON] працював заступником директора та його середня заробітна плата протягом останніх двох місяців роботи складає у 2013 році: серпень - 6 517,84 грн., вересень - 6 880,00 грн., жовтень - у відпустці, середньоденна заробітна плата складає 319,00 грн. (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що період вимушеного прогулу позивача складає 146 днів. Отже з відповідача належить стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 574,00 грн. (146 Х 319,00 грн.). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується з доводами позивача про спричинену йому моральну шкоду внаслідок незаконного звільнення, і з відповідача належить стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 1,00 грн. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 458 грн. 80 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved