Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за кордон для оздоровлення у супроводі матері [PERSON] та виготовлення проїзних документів без згоди батька - [PERSON] терміном до 30 червня 2019 року. Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, уточнила та пояснила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 29.03.2017 року. В шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які після розлучення залишились проживати із позивачем. У 2017 року сину [PERSON] проведена операція із видалення аденоїд та з метою лікування та реабілітації лікарем рекомендовано відвезти його на відпочинок. Виїзд дітей за кордон сприятиме їх оздоровленню, розширенню світогляду та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку. Відповідач, без жодних на це підстав, не дає згоди на виїзд дітей за кордон чим чинить перешкоди позивачу в реалізації її прав і обов'язків матері. Позивач має намір тимчасово, для оздоровлення, вивезти дітей до Польщі або Єгипту. Тому просить надати дозволі на тимчасовий виїзд неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за кордон до Польщі або Єгипту у супроводі матері [PERSON] та виготовлення проїзних документів без згоди батька - [PERSON], терміном до 30 червня 2019 року. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що виїзд дітей за кордон позбавить відповідача, як батька дітей, передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з дітьми. Окрім того у позовній заяві не вказано до якої країни позивач має намір вивезти дітей і на який проміжок часу. Представник служби у справах дітей Кременецької райдержадміністрації у судове засідання не з»явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Згідно рішення Кременецького районного суду від 29 березня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є мати - [PERSON] та батько - [PERSON], що стверджується свідоцтвами про народження. Згідно довідок № 29 і № 30 від 13.07.2017 року, виданих лікарем-педіатром Кременецького центру первинної медико-санітарної допомоги, [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], потребують оздоровлення після перенесених захворювань. Ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією про права дитини (ст.18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.. В силу ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.ч.1,2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Зі змісту ст. 313 ЦК України вбачається, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В силу п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.4 Постанови від 27 січня 1995 року № 57, затвердженої КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріальної згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд їх дітей за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування та з врахуванням того, що батько дітей без жодних об'єктивних причин дозвіл на виїзд дітей за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє синів права на відпочинок, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved