Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою та просила визнати дійсним договір купівлі-продажу №2000-040П, від 13 вересня 2000 року, укладений на Одеській універсальній біржі між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалась на те, що 13 вересня 2000 року між сторонами було укладено зазначений договір купівлі-продажу, який в свою чергу було оформлено на біржі. У звязку із тим, що на той час діяло законодавство, яке не вимагало нотаріального посвідчення вказаного договору він не був нотаріально посвідченим та на сьогоднішній день вважається таким, форма укладення якого не дотримана. Разом з тим позивач посилається на те, що сторони договору виконали всі його умови, відповідач ніяких претензій по договору продажу квартири не мав, на теперішній час він виїхав на інше місце проживання. За таких обставин позивач просила позов задовольнити. В судове засідання позивач не зявилася, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до положень ст. 74-76 ЦПК України. Виходячи з наявності передбачених положеннями ч.4 ст. 169 ЦПК та ст. 224 ЦПК України підстав, суд ухвалив постановити Заочне рішення у справі. Так, щодо підстав для задоволення позову суд зазначає наступне: 13 вересня 2000 року, між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений Одеською універсальною біржею «Вітязь» за №2000-040П. 20.11.2000 року вказаний договір купівлі-продажу було зареєстровано у КП «БТІ», про що у книзі №354 на стор. 83 було зроблено запис №333. На момент укладання договору купівлі-продажу був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивачки, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що всі зобовязання за наведеним договором купівлі-продажу квартири сторонами виконані у повному обсязі покупцю було передано у власність квартиру, а продавці передані грошові кошти за продану квартиру. Враховуючи викладене, та відсутність у суду будь-яких відомостей, які б перешкоджали можливості задоволення позову, суд вважає, що позов про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги, що позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судового збору за розгляд справи, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідача, разом з тим суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved