Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. До початку судового засідання позивач [PERSON] вимоги позову підтримав, просив його задовольнити, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, з березня 2017 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, термін на примирення призначати не потрібно. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином (а.с.18-19), направивши до суду відзив на позовну заяву, яким фактично визнала позов, однак повідомила, що в грудні 1999 року вона познайомилась з позивачем, а з вересня 2000 року сторони почали проживати разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] , вести спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, хоча формально [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі зі своїм чоловіком, який помер в 2003 році. У 2005 році сторони продали вказану квартиру і придбали спільно будинок [ADDRESS] та земельну ділянку. Будинок ними був спільно відремонтований, придбані нові меблі, після чого сторони разом з донькою відповідача від першого шлюбу переїхали проживати в ньому. В подальшому на першому поверсі будинку сторони облаштували перукарню, в якій відповідач працювала майстром і у вересні 2007 року був зареєстрований шлюб. В березні 2017 року стосунки між позивачем та відповідачем погіршились і 24.03.2018 року після чергової сварки позивач вигнав з будинку відповідача та родину доньки відповідача від першого шлюбу, які переїхали до місця реєстрації відповідача в м. Києві для подальшого проживання. Вважає, що термін на примирення призначати непотрібно (а.с.20-21). Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Як встановлено судом, в грудні 1999 року вона познайомилась з позивачем, а з вересня 2000 року сторони почали проживати разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] , вести спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, хоча формально [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі зі своїм чоловіком, який помер в 2003 році. У 2005 році сторони продали вказану квартиру і придбали спільно будинок [ADDRESS] та земельну ділянку. Будинок ними був спільно відремонтований, придбані нові меблі, після чого сторони разом з донькою відповідача від першого шлюбу переїхали проживати в ньому. В подальшому на першому поверсі будинку сторони облаштували перукарню, в якій відповідач працювала майстром і у вересні 2007 року був зареєстрований шлюб. В березні 2017 року стосунки між позивачем та відповідачем погіршились і 24.03.2018 року після чергової сварки позивач вигнав з будинку відповідача та родину доньки відповідача від першого шлюбу, які переїхали до місця реєстрації відповідача в м. Києві для подальшого проживання. Вказані обставини містяться у відзиві на позовну заяву відповідача (а.с.20-21), копія якого була направлена нею позивачу 4.06.2021 року о 15:04:42, що підтверджується фіскальним чеком АТ „Укрпошта" (а.с.22). Оскільки на день розгляду даної справи позивач не направив судові відповідь на відзив з незгодою або запереченням на вказані обставини, тому суд вважає, що він погодився зі змістом зазначеного відзиву. 12.09.2007 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Ружинського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №36. Від зареєстрованого шлюбу сторони спільних дітей не мають. Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, з 24 березня 2018 року вони проживають окремо, з березня 2017 року не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу.

Outcome: approved