Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працював у відповідача з 24 лютого 2012 року. З 16 серпня 2014 року його звільнили з займаної посади на підставі ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В цей же день розрахунок з ним за всіма належними виплатами при звільненні не провели, а саме не виплатили заборгованість по заробітній платі в сумі 19422,12 грн. У зв'язку з чим просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 19422,12 грн. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток у розмірі 465556,00 грн. за час затримки такого розрахунку. З вини відповідача він відчуває психічні страждання, які полягають в порушенні його звичайного способу життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 10000 грн. 13.11.2018 року Дзержинським міським судом Донецької області постановлено ухвалу якою позовну заяву [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені святої Матрони Московської» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені святої Матрони Московської» середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди залишено без розгляду. У зв'язку з чим суд розглядає позовну заяву [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені святої Матрони Московської» в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати 11.09.2018 року до Дзержинського міського суду Донецької області надійшов відзив на позовну заяву про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Представник відповідача у відзиві зазначив, що позивач не заперечує тієї обставини, що починаючи з 04.01.2016 року факт порушення свого права на оплату праці ним був повністю усвідомлений. Однак правом на звернення до суду він так і не скористався. За таких обставин, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин. В матеріалах справи відсутні належні письмові докази - документи, які б підтвердили поважність причин пропуску позовної давності на такий тривалий період (більше 2 років). Таким чином, представник відповідача просить суд застосувати позовну давність при ухваленні рішення по даній справі та відмовити у задоволені позовних вимог позивача. Щодо суми заборгованості по заробітній платі відповідачем зазначено, що позивач намагається стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 19422,12 грн. На доведення даної суми позивач посилається на індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про зараховану особу позивача (форма ОК -5). Таким чином, персональна картка застрахованої особи форми ОК-5 містить лише загальну інформацію щодо суми доходу (базу оподаткування) з якої має бути сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також відповідну позначку про сплату або несплату єдиного внеску, та не відображає інформацію про наявність невиплаченої роботодавцям заробітної плати. Отже, позивач додав до позовної заяви неналежні докази, а саме докази, які не свідчать про наявність у відповідача заборгованості по заробітної платі у сумі 19422,12 грн. З наявних у матеріалах справи доказів можливо встановити лише те, що дана сума доходу була нарахована позивачу, що з боку відповідача не заперечується. Щодо посилань у позовній заяві на письмові заяви позивача від 04.01.2016 року та 23.03.2017 року, якими він нібито звертався до відповідача, звертає увагу, що такі заяви є самостійно складені позивачем, не містять доказів їх вручення або направлення відповідачу, а тому не можуть розглядатися як джерело інформації для встановлення наявності або відсутності обстави (фактів), що обґрунтовують не проведення розрахунку. Щодо посилань позивача у позовній заяві на службові записки директора шахти (без дати) «про прохання до іншого керівництва товариства погодити виплату заробітної плати» звертає увагу, що ідентифікувати додані до позову копії службових записок як листи внутрішнього документообігу відповідача не вбачається можливим, оскільки у штатному розкладі ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Св. Матрони Московської» такі посади як, мовою оригіналу: «Директор по добыче и обогащению угля и машиностроению»; «Директор по добыче и обогащению угля» відсутні. Що стосується розрахункових листів за січень - серпень 2014 року зазначає, що вони не є розрахунковими документами по виплаті заробітної плати, та також не містять відомостей щодо проведених між сторонами трудового договору розрахунків, а тому свідчать лише про те, що дана сума доходу була нарахована позивачу. Таким чином представник відповідача просить застосувати позовну давність та в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 26.09.2018 року позивачем до суду надано відповідь на відзив в обґрунтування якого зазначено, що закон не забороняє працівнику звернутися до суду з відповідною вимогою раніше дня фактичного розрахунку, адже порушення права відбувається в день звільнення і є триваючим. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню без обмеження будь-яким строком. Щодо суми заборгованості по заробітній платі позивач вважає, що обов'язок доведення факту повної та своєчасної виплати заробітної плати покладається на роботодавця. Відповідач не позбавлений права подати суду копії платіжних доручень або банківську випуску про перерахування на його користь сум заробітної плати, нарахований за спірний період. Окрім того відповідач не заперечує факт невиплати йому заробітної плати, а лише формально посилається на те, що ним, як на його думку не надано доказів на підтвердження цього факту. Окрім того, позивач зазначив, що він неодноразово відвідував підприємство і з усними зверненнями стосовно виплати заборгованості по зарплаті. Посилання відповідача у відзиві на те, що у штатному розкладі відповідача нібито відсутні такі посади, як «Директор по добыче и обогащению угля и машиностроению [PERSON].»; «Директор по добыче и обогащению угля [PERSON].»; особи, яким адресувалися службові записки директора шахти [PERSON]./[PERSON] про погодження виплати йому заборгованості по зарплаті є необґрунтованим та не спростовує факту його звернення на адресу керівництва з письмовими заявами про виплату зарплати. Відповідач не заперечує, що вказані у службових записках особи ([PERSON] та [PERSON].) дійсно на той час працювали на підприємстві і підписували службові записки. Також відповідач не заперечує, що особи, яким адресували службові записки ([PERSON] и [PERSON].), теж були на той час працівниками підприємства. Не ставить відповідач і питання про те, що він нібито підробив відповідні документи та/або підписи в них. Таким чином позивач вважає, що аргументи відзиву відповідача доводів його позову не спростовують, а тому просить позовні вимоги задовольнити повністю. 09.10.2018 року до суду надішли заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотивів їх визнання або відхилення. В обґрунтування яких зазначив, що у спірних правовідносинах факт наявності заборгованості по заробітній платі позивач обґрунтовує виключно через докази, які підтверджують лише нарахування йому відповідного доходу за січень - серпень 2014 року, що в жодному разі не підтверджує факт не виплати даних нарахувань. Таким чином представник відповідача вважає, що всі твердження позивача про не проведення з ним розрахунків є повністю необґрунтовані та недоведені, та такі, що мають характер зловживань своїм правом на позов. Окрім того, з огляду на відсутність обліку заборгованості по сумам, які належали [PERSON] при звільнені, представник відповідача вважає, що позов подано після спливу строку позовної давності. Щодо послань позивача на покладений на роботодавця обов'язок доведення факту повної та своєчасної виплати працівнику заробітної плати, вважає за необхідне зазначити, що такі посилання не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, а такий обов'язок не встановлений жодною правовою нормою. З приводу посилань позивача на можливість з боку відповідача надати суду копії платіжних доручень або банківську виписку, що підтверджує перерахування на користь позивача сум заробітної плати, звертає увагу, що на протязі 2014 року виплата заробітної плати здійснювалось шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача, через банківську установу, а саме ПАТ «УкрбізнесБанк», який на даний момент знаходиться в стадії ліквідації та не здійснює банківські операції. За даних обставин, надання завірених банківською установою ПАТ «УкрбізнесБанк» платіжних доручень, або банківських виписок по рахунку позивача, на даний час не вбачається можливим. Окрім того здійснення виплат заробітної плати шляхом безготівкових перерахувань на картковий рахунок позивачем не заперечується. За таких обставин представник відповідача просить в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, надав пояснення, які відповідають змісту позову, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Просив застосувати строк позовної давності. Надав суду пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву та заперечень щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотивів їх визнання або відхилення Окрім того, зазначив, що ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачена при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. А оскільки позивач у день звільнення не працював, що не заперечується самим позивачем, фактично такої вимоги не пред'явив, вважає що предмет спору відсутній і в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того, Конституційний суд України в рішенні від 15.10.2013 року по справі №8-рп/2013 зазначив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також ст.2 Закону України «Про оплату праці», визначена структуру заробітної плати, а саме: - основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Проаналізувавши зазначену норму, суд доходить висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду. Аналогічної правової позиції дотримується в рішеннях Верховний суд, зокрема у Постанові від 23.01.2018 року у справі № 61-992св17 чи в Постанові від 04.05.2018 року у справі №808/858/16. Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з вищезазначеним позовом. При цьому, суд не може погодитися з доводами представника відповідача, що з огляду на відсутність обліку заборгованості по сумам, які належали [PERSON] при звільнені, позов подано після спливу строку позовної давності, оскільки позивач вважає, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед ним існує, і він не позбавлений права доводити цю обставину в рамках поданого ним позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати. Окрім того, згідно зі ст. 116 КЗпП України, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Доказів такого повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, які би ці суми не були (нульового, або іншого значення) представником відповідача до суду не надано. Судом встановлено, що [PERSON] з 24 лютого 2012 року знаходився у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської». 16 серпня 2014 року він був звільнений з займаної посади на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 9-10). Ця обставина не заперечується сторонами по справі. Згідно інформації, що міститься в персональній картці застрахованої особи [PERSON] стосовно суми нарахованої йому заробітної плати та з якої сплачено відповідні страхові внески (а.с. 11-13) [PERSON] здійснювалися нарахування, зокрема, з лютого місяця 2012 року по серпень місяць 2014 року. Зазначена обставина також не заперечується сторонами. З досліджених у судовому засіданні розрахункових листків працівника [PERSON] за період з січня по серпень місяць 2014 року встановлено, що заборгованість підприємства на кінець серпня місяця 2014 року становить 23797,53 грн. (а.с. 14-17). Згідно довідки № 135 від 05.10.2018 р. Товариства з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені святої Матрони Московської», заборгованість по виплаті належних працівнику при звільненні сум на користь [PERSON] не обліковується. (а. с. 78). Згідно копії платіжного доручення № 202 від 03 жовтня 2014 року Товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені святої Матрони Московської» на рахунок ПАТ «Український бізнес банк» перераховано грошові кошти у сумі 94039,32 грн., призначення платежу: нарахування б/г на рахунок ФСС за 08.2014 р. без ПДВ. (а.с. 79). Згідно копії платіжного доручення № 3303 від 01 грудня 2014 року Товариством з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені святої Матрони Московської» на рахунок ПАТ «Український бізнес банк» перераховано грошові кошти у сумі 225492,00 грн., призначення платежу: нарахування з/п за 06.2014 без ПДВ. (а.с. 80). Позивач 04.01.2016 року та повторно 23.03.2017 року звертався з письмовими заявами на адресу директорів підприємства з проханням виплатити йому заборгованість по заробітній платі за червень, липень, серпень 2014 року в розмірі 19422,12 грн. (а.с. 18, 19). На що позивачем були отримані службові записки директорів підприємства які просили інше керівництво товариства погодити виплату позивачеві заборгованості по заробітній платі (а. с. 20, 21). Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з позивачем належних до сплати сум не провело. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В статті 115 КЗпП України зазначено - Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Св. Матрони Московської» в трудових відносинах з 24 лютого 2012 року до 16 серпня 2014 року, виконував свої трудові обов'язки у повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом у судовому засіданні неодноразово роз'яснювалось учасникам справи що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 УПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд відхиляє посилання представника відповідача на неможливість надання платіжних доручень та/або первинних документів, які б свідчили про нарахування та виплату позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Суд не приймає доводи представника відповідача щодо відсутності заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем, оскільки надані представником відповідача докази, а саме довідка про те, що заборгованість перед позивачем не обліковується, та платіжні доручення про перерахунок коштів не доводять відсутності цієї заборгованості. Сама по собі довідка не містить підтверджень у вигляді документів бухгалтерського обліку і по суті, носить декларативний характер. Платіжні доручення не містять відомостей щодо індивідуальних ознак, по яким можливо ідентифікувати, що кошти у подальшому були перераховані на особистий зарплатний рахунок позивача. Також, суд не може погодитися з доводами представника відповідача щодо не пред'явлення позивачем вимог про розрахунок, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, позивач двічі звертався із заявами про виплату заборгованості по заробітній платі, а саме, 04.01.2016 року та 23.03.2017 року на що позивачем були отримані службові записки директорів підприємства які просили інше керівництво товариства погодити виплату позивачеві заборгованості по заробітній платі. Окрім того, само по собі звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати є вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі. З досліджених у судовому засіданні розрахункових листків працівника [PERSON] за період з січня по серпень місяць 2014 року встановлено, що заборгованість підприємства на кінець серпня місяця 2014 року становить 23797,53 грн. Позивач, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 19422,12 грн., вважає цю заборгованість саме такою. Суд, встановивши, що розмір заборгованості по заробітній платі в розмірі 19422,12 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, не перевищує розміру такої заборгованості, яка встановлена судом у сумі 23797,53 грн., ураховуючи принцип диспозитивності, приходить до висновку, що позивачем у судовому засіданні доведено наявність у відповідача заборгованості по заробітній платі перед відповідачем в розмірі 19422,12 грн. Представник відповідача, незважаючи на неодноразові роз'яснення суду щодо необхідності доведення сторонами обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст. ст. 76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - документах, наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними, будь-яких клопотань щодо виклику свідків, призначення експертиз тощо, не заявляв, тим самим, не скористався своїм правом, передбаченим процесуальним законодавством. Таким чином позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки вони знайшли підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно п. п. 1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved