Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та її донки [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування вказаною житловою квартирою. Посилається на те, що вона та її чоловік [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована та належать їм на праві власності. В квартирі зареєстровані на постійне місце проживання вона з чоловіком, а також їхня онука [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] [INFO] . Відповідачка разом з чоловіком та донькою були зареєстровані в квартирі його матері, яка в 2015 році вирішила здійснити відчуження своєї квартири. Тоді [PERSON] попросила її з чоловіком зареєструвати тимчасово в їхній квартирі, на що вони надали згоду, і з 2015 року відповідач разом з донькою залишаються бути зареєстровані в їхній квартирі. Але фактично вони не проживали в квартирі і не користувалися нею жодного дня. Вони не несуть ніяких витрат по сплаті комунальних послуг та утриманню житла. Відповідачка після реєстрації свого постійного місця проживання в їхній квартирі виїхала на роботу за межі свого постійного місця проживання разом з чоловіком та донькою. На даний час факт реєстрації відповідачки та її доньки в квартирі порушує їхні права як власників та створює для них відповідні незручності. Зокрема, на даний час вона з чоловіком не отримує субсидію по оплаті за комунальні послуги, несуть додаткові витрати. З вказаних обставин їй потрібно усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання відповідачка та її неповнолітньої доньки такими, що втратили право користування нею. Тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі. Позивач та її представник в останнє судове засідання не з`явились, але надали суду заяву, в якій просять розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив не надала. Окрім цього, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд зі згоди позивача ухвалив рішення про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.12.1999 року, виданого виконкомом Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області, квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] порівну. Державна реєстрація права власності на квартиру здійснена на їхнє ім`я КП «НМБТІ» (а.с.9). Згідно довідки Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області №1073 від 30.06.2021р., за адресою - [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ВС наголошує, що аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі №734/337/15-ц та в інших аналогічних справах. Згідно з ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з п. 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачка не проживає в зазначеній квартирі та не користується нею без поважних причин більше 5 років. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Власник у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Верховний суд у справі №1612/2343/12 від 20.03.2019 зазначив наступне: «Згода органу опіки на продаж житла, у якому зареєстрована дитина, але яке не належить її батькам, не потрібна. Дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, що належала її бабі, не порушені». Відповідно до матеріалів справи позивач є бабою, а не матір`ю малолітньої, яка проживає як член сім`ї власника у спірній квартирі, а тому для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки та піклування не знадобилось. Дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуження квартири, що належала її бабі, не порушені. Відповідно до ст. 7 Закону України від «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як зазначає у своєму позові позивач, відповідача [PERSON] та її доньку [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування житловою квартирою для зняття з реєстраційного обліку в квартирі, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та її доньки [PERSON] такими, що втратили право користування вказаною житловою квартирою. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved