Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивачі 28.08.2018 року звернулись до суду з даним позовом до відповідача та просять визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], посилаючись на наступні обставини. Позивачам на праві спільної часткової власності належить по 1/5 частині квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.01.2006 року. На даний час у вищевказаній квартирі зареєстрований [PERSON], хоча фактично з липня 2014 року та по теперішній час в зазначеній квартирі він не проживає. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що [PERSON] її колишній чоловік, з яким вона розлучилася у жовтні 2014 року. З липня 2014 року він не мешкає в квартирі [ADDRESS], що належить позивачам на праві спільної часткової власності. З вказаної квартири він виїхав добровільно, вивіз свої речі, перешкоди у користуванні житловим приміщенням йому не чинились. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити (а.с.39, 40, 41, 42). Відповідач в судове засідання не зявився, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення (а.с. 66). Вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Колективного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №9562030 від 13.01.2006 року (а.с. 15), позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. \~ Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. \~ Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. Відповідно до довідки виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради №1281/18-09 від 04.09.2018 року (а.с. 24) відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [INFO]. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії І-КЕ №023824 (а.с.16) та рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02.10.2014 року (а.с.19-20) позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 04.11.2006 року перебували в шлюбі, який 02.10.2014 року був розірваний. \~ \~ \~ \~ Відповідно\~до ч.2\~ст.405\~ЦК України\~член сімї\~власника житла\~втрачає право\~на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до акту обстеження від 22.08.2018 року, складеного комісією у складі депутата селищної ради та 2 сусідів (а.с. 18) [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [INFO], але з 2014 року не мешкає за вказаною адресою. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] є сусідкою позивачів, а [PERSON] подругою позивачки [PERSON] Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] З 2014 року [PERSON] не мешкає в квартирі [ADDRESS], яка належить позивачам. [PERSON] добровільно виїхав з вказаної квартири, зібравши свої речі, більше в ній не зявлявся. Підстави вважати, що позивачі чинять перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірній квартирі відсутні. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивачів про визнання [PERSON] таким, який втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 317, 319,\~391,\~ч.2\~ст.405\~ЦК України та

Outcome: approved