Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивачка, уточнивши позовні вимоги, пояснила, що починаючи з 06 червня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який 04 грудня 2013 року був розірваний. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. До одруження із чоловіком позивач у своїй особистій приватній власності мала квартиру [ADDRESS], де з відповідачем проживали після одруження. Під час вагітності вирішила збільшити житлову площу, шляхом придбання приватного будинок. Враховуючи, що спільних сімейних коштів достатніх на купівлю нерухомості в них не було, оскільки кожний з них отримував мінімальну заробітну плату, вирішила придбати будинок за рахунок коштів вилучених від продажу належної їй квартири, проти чого чоловік не заперечував. На початку 2010 року, знайшовши прийнятний будинок по [ADDRESS], домовилася з власником будинку про укладання договору відчуження після продажу власної квартири. Однак, враховуючи, що квартиру продати вчасно не вдавалося, а власниця житлового будинку наполягала на укладенні договору купівлі-продажу, вимушена була звернутися за матеріальною допомогою до родичів, так як сімейних коштів достатніх для придбання будинку в них не було. Допомогти в цьому питанні погодилися лише її батьки, які, продавши належний їм гараж та інше майно, а також позичивши в інших людей частину коштів, позичили їй 10 000 доларів США. Про отримання вказаних грошових коштів чоловіку було відомо та останній проти цього не заперечував. 22 червня 2010 року відбулася угода щодо купівлі об'єкту нерухомості - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Продаж було вчинено за 73672 гривні. Через чотири місяці після придбання будинку, 05 листопада 2010 року, позивачка відчужила власну квартиру за 20000 доларів США, з яких 2000 доларів США повернула батькам борг, а решту внесла на два валютні рахунки в ПАТ «Приватбанк». В зв'язку з тим, що будинок був 1940 року забудови та потребував ремонту, порядившись з батьками щодо відстрочки сплати боргу, почала здійснювати ремонт у будинку та його добудову. Вказані будівельні роботи проводилися виключно за рахунок коштів отриманих від продажу квартири, які, знаходячись на рахунках, додатково приносили її прибуток у вигляді дивідендів. В березні місяці 2013 року, після завершення реконструкції, знявши грошові кошти з банківського рахунку, позивачка повернула батькам грошовий борг в розмірі 3000 доларів США, а 14 лютого 2014 року розрахувалася повністю. Відповідач же будь-якої участі в реконструкції будинку не приймав, грошових коштів на будівництво не надавав, своєю працею вклад не здійснював, оскільки на той час займався культуризмом та зароблені кошти витрачав на стероїди для нарощування м'язової маси. З даного приводу постійно виникали суперечки та непорозуміння, в зв'язку з чим, тривалий час проживали окремо один від одного. Враховуючи, що спірний будинок був придбаний за кошти, отримані нею в борг та повернуті в повному обсязі з її особистих коштів та в послідуючому реконструйований також за її особисті кошти, вилучені від продажу власного майна, яке належало їй до шлюбу, просить суд визнати домоволодіння по [ADDRESS] її особистою приватною власністю, так як її особистий внесок в набування вказаного майна склав 100 відсотків. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав, обставини викладенні заявницею підтвердив та просив позов задовольнити з підстав викладених в ньому. Відповідач в судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав та пояснив, що з позивачкою, одружившись в середині 2009 року, проживали в її особистій квартирі [ADDRESS]. Пізніше, дружина виявила бажання проживати в приватному будинку, в зв'язку з чим, підшукувала підходящий варіант. Так як грошових коштів на придбання бажаної нерухомості не було, вирішили придбати будинок за рахунок коштів отриманих від продажу квартиру. В зв'язку з тим, що квартиру вчасно відчужити не мали змогу, а власниця будинку наполягала на укладенні договору, батьки зі сторони дружини надали (подарували) їй для придбання будинку грошові кошти в розмірі близько 10000 чи 14000 доларів США. На стадії попередньої домовленості вони з дружиною передали власнику будинку - [PERSON] завдаток в розмірі 3000 доларів США, дані грошові кошти були їхньою спільною власністю. Під час реконструкції будинку він надавав допомогу своєю фізичною працею, придбавав будівельні матеріали, завозив пісок, тощо. Під час реконструкції будинку брав в борг у своїх знайомих грошові кошти в розмірі 3000 доларів США. В судовому засіданні підтвердив, що продаж дружининої квартири був здійснений за 20000 доларів США, частину із цих коштів остання внесла на депозитний рахунок. Додатково пояснив, що крім заробітної плати, також мав додатковий прибуток у вигляді продажу біологічно активних добавок та вітамінів, що давало змогу отримувати достатньо високий дохід. Вважає, що позивачкою хоч і було вкладено більшу частину грошових коштів у придбання та реконструкцію будинку, однак він також має право на частину спірного майна, так як останнє набувалося в період шлюбу та за рахунок і його грошової та фізичної участі. В задоволенні позову просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідача, позовні вимоги не визнала, з позицією свого довірителя погодилася та в задоволенні позову просила відмовити. Також просила суд застосувати строк позовної давності щодо вимоги про визнання права особистої власності на спірний житловий будинок, оскільки об'єкт нерухомості був придбаний ще в 2010 році, а з позов позивачка звернулася лише в 2014 році. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Дослідженими в судовому засіданні доказами судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст.ст. 6, 321, 328 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України та Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Предметом спору є визнання майна особистою приватною власністю придбаного в період шлюбу. Матеріалами справи і дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що починаючи з 06 червня 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 04 грудня 2013 року, через несумісність характерів та поглядів на життя, сторони розірвали шлюбні стосунки, що підтверджується рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 04.12.2013 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до договору купівлю-продаж від 22 червня 2010 року [PERSON] було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Право власності на будинок було зареєстровано 19 липня 2010 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Пунктом 3 вищезазначеного договору передбачено, що вищевказаний будинок було придбано за 73672 гривень. Як вбачається із матеріалів справи, позивачці для придбання вищевказаного майна було надано позику в розмірі 10000 доларів США, що станом на 2010 рік еквівалентно було близько 80000 гривень. Необхідність отримання грошового боргу в зазначеному розмірі обумовлювалася тим, що сторони у своїй власності не мали достатньо коштів для придбання вказаного майна, та планували повернути борг з продажу належної позивачці квартири, що зокрема підтверджується як матеріалами справи так і поясненнями самих сторін та свідків. Так, відповідно до довідки про доходи від 03 вересня 2010 року за №445, виданої відділом освіти Голопристанської РДА, заробітна плата [PERSON] на посаді вчителя за період з березня місяця по червень місяць 2010 року склала 5537,28 грн. Відповідно до довідки від 07 квітня 2014 року за №2-3, виданої приватним підприємцем [PERSON], заробітна плата [PERSON] на посаді фармацевта за період з червня 2009 року (з часу одруження) по червень 2010 року (на дату укладання договору) склала 9498,60 грн. За вказаних обставин вбачається, що з моменту укладання шлюбу та по день підписання договору купівлі-продажу, фактично за рік спільного проживання сукупний дохід сторін (без відрахування комунальних платежів, продуктів харчування, придбання одягу, витрат на проїзд, тощо) складав близько 15000 гривень. В судовому засіданні відповідач підтвердив отримання вищевказаних грошових коштів від батьків позивачки для придбання житлового будинку [ADDRESS], оскільки спільні кошти у подружжя в необхідному розмірі були відсутні. За положеннями ч.2,4 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що за наслідками укладення договору позики для придбання житлового будинку в інтересах сім'ї, боргові зобов'язання перед позикодавцем виникають як для чоловіка, так і для дружини, незалежно від того, хто із подружжя отримував позику. У такому випадку, при вирішенні спору про право власності на майно необхідно встановлювати особу, яка сплачувала заборгованість за договором позики. Ця обставина повинна братись до уваги при визначенні частки кожного з подружжя. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2008 року [PERSON] мала в своїй особистій власності об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №17301239, видане Херсонським державним бюро технічної інвентаризації від 15 жовтня 2008 року. Продаж вказаного майна був здійснений в період шлюбу, 05 листопада 2010 року, за 20000 доларів США, що визнавалося всіма сторонами та не заперечувалося, в зв'язку з чим, доказуванню не підлягає. Таким чином, отримані позивачкою грошові кошти від продажу належної їй на праві власності квартири, придбаної до шлюбу, є її особистою приватною власністю в розумінні п.1 ч.1 ст. 57 СК України. Вказаними грошовими коштами позивачка розпорядилася на власний розсуд, повернувши батькам частину боргу в розмірі 2000 доларів США, а решту в розмірі 18000 доларів США поклала на два банківські рахунки, що підтверджується виписками з банку та поясненнями сторін. Відповідно до ст. 58 СК України якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). Таким чином, в силу вказаної норми позивачці на праві особистої власності також належать дивіденди отримані нею від банківського (депозитного) рахунку. Придбаний будинок був 1940 року забудови та з пояснень сторін потребував ремонту. В зв'язку з тим, що батьки позивачки не наполягали на поверненні грошових коштів позивачка вирішила здійснити його реконструкцію та добудову, за рахунок коштів отриманих від продажу квартири та коштів отриманих в якості дивідендів. Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 15 січня 2013 року кошторисна вартість будівництва (витрати на будівельно-монтажні роботи) склала 143048 гривень. В судовому засіданні відповідач наголошував, що він також приймав участь в реконструкції житлового будинку, допомагав фізичною працею, за кошти отримані в борг в розмірі 3000 доларів США від свої друзів, також купував будівельні матеріали, в зв'язку з чим, відповідно має право на частку в спірному майні. Позивачка заперечувала вказані факти, пояснюючи, що відповідача взагалі не цікавило будівництво, будь-якої участі в ньому він не приймав, грошових коштів не надавав навіть їй, в цей час постійно виникали суперечки, так як зароблені кошти він витрачав на власні потреби (на побудову свого тіла), купувавши хімічні припарити, харчові добавки, аксесуари для культуризму, продукти для посиленого харчування. З вказаного приводу виникали суперечки та непорозуміння, в зв'язку з чим, під час будівництва з відповідачем фактично однією сім'єю не проживали. Для підтвердження або спростування вказаних обставин в судовому засіданні були допитані свідки, як зі сторони позивача, так зі сторони відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється матір'ю позивачки. Приблизно в середині 2009 року її донька одружилася з відповідачем та вони почали проживати в квартирі, яка була придбана донькою до одруження. Завагітнівши, донька вирішила придбати приватний житловий будинок за кошти отримані від продажу своєї квартири. Пошуком будинку займалася вона разом з донькою, відповідач участі в цьому не приймав, його цілком влаштовувало проживання в квартирі. Домовившись з продавцем будинку - [PERSON] про відстрочку сплати грошових коштів, донька виставила на продаж власну квартиру. Так як покупців на квартиру знайти не вдавалося, а [PERSON] почала наполягати на укладені договору та здійсненні розрахунку, донька звернулася до них з проханням позичити їй кошти в розмірі 10000 доларів США. Порадившись з чоловіком, продавши належний їм гараж та позичивши ще частину коштів в інших людей, позичили вказану суму грошей. На той час донця працювала вихователькою, а відповідач фармацевтом в м. Цюрупинськ та обоє отримували мінімальну заробітну плату. Власних коштів на збільшення житлової площі вони не мали. Приблизно через кілька місяців донька відчужила власну квартиру за 20000 доларів США та повернула їм частково грошовий борг в розмірі 2000 доларів США. Як їй відомо решту коштів вона поклала на депозит. В зв'язку з тим, що будинок потребував ремонту вони не наполягали на поверненні всієї частини боргу. Також відомо, що за кошти вилучені від продажу квартири та коштів отриманих в якості дивідендів, донька здійснила реконструкцію будинку та прибудову до нього. Відповідач участі як в поверненні коштів, так і в реконструкції будинку не приймав. Йому взагалі було байдуже до будівництва. Постійно займався спортом, їздив на змагання, купував собі різні препарати, разів десять на день харчувався. З даного приводу у подружжя постійно виникали суперечки, тривалий час проживали окремо один від одного. Основним виконавцем будівельних робіт був [PERSON] Всі будівельні роботи сплачувала [PERSON] Був випадок коли донька наймала хлопців, яким допомагав її чоловік та розрахунок проводила навіть з ним. Відповідач вказував, що цей день він би міг відпочивати, а так дружина зекономила кошти, оскільки хлопці беруть по 200 грн. в день, а він по 100 грн. Після закінчення реконструкції будинку донька повернула їм ще 3000 доларів США, а повністю розрахувалася лише в 2014 році. Свідок [PERSON], будучи попереджена про кримінальну відповідальність, суду пояснила, що на початку 2010 року до неї звернулася позивачка та її матір [PERSON] з приводу продажу житлового будинку [ADDRESS]. Попередньо домовившись про ціну продажу, яка становила приблизно 75000 гривень, позивачка попросила почекати з укладання договору купівлі-продажу, оскільки планувала відчужити квартиру та за отримані кошти розрахуватися з нею. Із розмови зрозуміла, що наданий час вона таких коштів не має. Відповідач жодного разу при розмові присутній не був. На їх прохання дозволила використовувати присадибну земельну ділянку, також в цей час придбали в неї мотор для поливу та шланги, заплативши їй 300 доларів США. Будь-якого авансу не залишали, так як коштів взагалі у позивачки не було. Через місяців чотири-п'ять почала настоювати на укладенні договору відчуження, оскільки конче потрібні були кошти. Під час зустрічі з позивачкою та її матір'ю довідалася, що квартира на даний час ще не продана та позивачка прохала матір допомогти їй знайти вказану суму, яку обіцяла після продажу квартири повернути. Вони знову наполягали почекати з продажем майна та [PERSON] поручилася, що допоможе дочці знайти потрібну суму. Як їй відомо, остання виставила на продаж свій автомобільний гараж. В червні місці вона уклала договір відчуження з позивачкою, грошові кошти були повністю сплачені. Відповідача бачила лише у нотаріуса під час проставляння підписів. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком рідної сестри позивачки. [PERSON] була одружена з відповідачем. Відомо, що після одруження вони проживали в квартири, яка належала [PERSON] Пізніше [PERSON] вирішила купити приватний будинок. В зв'язку з тим, що грошових коштів у молодих не було, батьки їм позичили кошти. В цей час [PERSON] та [PERSON] відчужили автомобільний гараж, холодильні установки та інше майно. Після придбання будинку допомагав міняти вікна, в деяких кімнатах заливав підлогу. Повністю допомагав здійснювати прибудову до житлового будинку, допомагав лише тесть - [PERSON] Також наймали інших працівників. Відповідач участі в будівництві взагалі не приймав. Був постійно відсутнім, займався культуризмом. Під час будівництва між подружжям постійно виникали сварки. Був випадок коли позивачка, розраховуючись з працівниками, платила кошти і відповідачу. Наданий до огляду відповідачем перелік використаних будівельних матеріалів в більшості позицій взагалі не відповідає дійсності. Свідок [PERSON] суду пояснив, що віє є товаришем сім'ї [PERSON]. В середині 2010 року до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити кошти в розмірі близько 5000 гривень, на що він погодився. Під час розмови, останній вказував, що дані кошти потрібні його дочці [PERSON] для придбання приватного будинку. Також пояснив, що реконструкцію житлового будинку, який було придбано в послідуючому, здійснював безпосередньо - [PERSON], який являється чоловіком старшої доньки. Допомагав йому у будівництві [PERSON] Відповідач участі в будівництві не приймав. З даного приводи між подружжям та батьками позивачки виникали постійні сварки. Відомо, що [PERSON] активно займався спортом, на все інше мабуть не вистачало часу чи бажання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона приблизно літом 2010 року купувала у матері позивачки - [PERSON] холодильні установки. Під час бесіди, остання вказувала, що їхня донця бажає купити приватний будинок. Будинок вже підібрали для купівлі, однак квартиру, яка належить дитині не встигають відчужити. Купила три морозильні камери та інші холодильні установки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є другом сім'ї сторін. Відомо, що відповідач займався культуризмом, купував харчові добавки, спортивні аксесуари. Позивач постійно готувала йому їсти разів 8-10 на день, пояснюючи, що в нього такий режим харчування через вживання хімічних препаратів. Відомо, що відповідач приймав участь в змаганнях, часто влітку відпочивав на морі без дружини, уваги їй майже не приділяв. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює перевізником, здійснює перевезення речей, предметів домашнього вжитку та інших габаритних предметів. До нього звертався відповідач з проханням здійснити вивезення металобрухту з будинку по [ADDRESS]. Також, на вказаний адрес інколи підвозив будівельні матеріали. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є товаришем відповідача. Інколи купував в нього біологічно-активні добавки для культуризму. Взагалі, за весь час знайомства придбав товару приблизно на 2000 гривень. На його прохання здійснював оздоблювальні роботи в спірному будинку. Свідок [PERSON], суду пояснив, що є товаришем [PERSON] Разом з ним займається культуризмом. Допомагав йому вивозити сміття з будинку [ADDRESS]. Заслухавши пояснення свідків, суд не приймає до уваги показання [PERSON] та [PERSON], як доказ безпосередньої участі відповідача в будівництві житлового будинку, оскільки вказані ними події мали лише поодинокий випадок, крім того, вони не здійснювали будівельні роботи, а лише допомагали вивозити будівельне сміття. Із пояснень сторін та свідків, судом також встановлено, що відповідач активно займався спортом (культуризмом). Для побудови свого тіла вживав біологічні активні добавки, вітаміни та продукти для посиленого харчування, які доставляло ТОВ «Нова Пошта», що підтверджується товарно-транспортними накладними. Відповідно до довідки про доходи [PERSON], виданої ТОВ «Медичний центр Мед-Сити», за період з 1 червня 2012 року по 30 листопада 2012 року, який відповідає терміну будівельних робіт, відповідачем отримано дохід в розмірі 13133,47 гривень. Вказане свідчить, що відповідач фактично не мав фінансової змоги проводити будівництво та матеріально приймати участь в ньому, оскільки зароблених коштів йому вистачало лише на його хобі (спорт). Із матеріалів справи судом також встановлено, що після завершення будівельних робіт, позивачкою було знято з банківського рахунку грошові кошти в розмірі 3062,85 доларів США (банківська виписка від 09 грудня 2013 року, карта 2630…1582) та повернуто із цієї суми грошовий борг в розмірі 3000 доларів США, що підтверджується розпискою від 20 березня 2013 року. Вказана обставина підтверджує повернення позивачем частини боргу за рахунок особистих коштів та відсутність фінансової участі відповідача в даній події. Також, до суду була надана нотаріально завірена заява [PERSON] та [PERSON] від 14 лютого 2014 року, зміст якої свідчить, що вони отримали від [PERSON] 5000 доларів США в рахунок погашення грошового боргу наданого ними 21 червня 2010 року, розрахунок проведений в повному обсязі, претензій матеріального та не матеріального характеру вони не мають. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття, зокрема особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 7 вказаної статті також передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, вирішуючи питання про віднесення майна придбаного в період шлюбу до тієї чи іншої власності, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя або їх відсутність. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, висновків експертів. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 21.10.2010 року [PERSON], що не оспорюється сторонами по справі, позичила грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на які було придбано спірний житловий будинок і які вона особисто, після продажу власної квартири 05.11.2010 року, в сумі 2000 доларів США, та після звершення реконструкції будинку 20.03.2013 року, в сумі 3000 доларів США, повернула позикодавцям, а остаточно розрахунок провела після розірвання шлюбу 14.02.2014 року. Також, судом встановлено та підтверджено, як матеріалами справи так і поясненнями свідків, що реконструкція придбаного житлового будинку та його добудова здійснювалася за рахунок коштів отриманих [PERSON] від продажу власної квартири та дивідендів отриманих від депозитного вкладу, оскільки на цей момент позивачка була безробітною та інших доходів не мала. Відповідач в порушення ст. 10, 60 ЦПК України не надав до суду належних та допустимих доказів фінансової участі в повернені грошового боргу, отриманого для придбання спірного будинку, фінансової участі в реконструкції та побудові об'єкта нерухомості, а також трудової участі, яка б свідчила про безпосередню фізичну участь в будівництві житлового будинку. Під час всього розгляду справи, відповідач вказував на отримання в борг від своїх друзів 3000 доларів США, які в послідуючому були витрачені ним на придбання будівельних матеріалів під час реконструкції будинку, однак до суду так і не було надано відповідних, підтверджуючих вказаний факт, документів. Як свідкам так і позивачу про вказані боргові зобов'язанні ніколи відомо не було, про ці обставини довідалася вперше. Також, не знайшли свого підтвердження пояснення відповідача про передачу майбутньому продавцю завдатку на підтвердження дійсного наміру придбання будинку в розмірі 3000 доларів США. З даного приводу будь-яких доказів також надано не було. Свідок [PERSON] (продавець) в своїх поясненнях підтвердила лише факт отримання від позивача 300 доларів США в рахунок придбання мотора для поливу та шлангів, завдатку або авансу в рахунок придбання будинку не отримувала. Суд, також не приймає до уваги пояснення відповідача про необхідність застосування строків позовної давності, оскільки підстав для застосування позовної давності визначенні ст. 257 та ст. 261 ЦК України відсутні. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Крім того, одним із способів захисту цивільного права передбачених ст.16 ЦК України є також визнання права власності. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частка особистих коштів вкладених позивачкою у придбання спірного житла становить 100 %, а тому за нею належить визнати право (особистої) власності в цілому на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved