Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить ј частина квартири [ADDRESS] , в якій проживає відповідач. Відповідач не впускає позивача проживати у спірну квартиру. У зв`язку з чим просить усунути перешкоди у користуванні правом власності [PERSON] шляхом вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . 25 червня 2020 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 16 вересня 2020 року ухвалою суду постановлено розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 січня 2021 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення залишено без розгляду. 07 червня 2021 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 04 жовтня 2021 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності сторін в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Позивачу на праві власності належить ј частина квартири [ADDRESS] (а.с. 7), в якій проживає відповідач. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні правом власності [PERSON] шляхом вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач не впускає позивача проживати у спірну квартиру. На підтвердження заявлених вимог позивач надав суду лист Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, відповідно до якого 22, 24 та 26 березня 2020 року до спецлінії «102» надходили повідомлення [PERSON] про те, що його племінниця [PERSON] не впускає його до квартири [ADDRESS] (а.с. 113), лист Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 09 квітня 2020 року про відсутність підстав для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 114). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень щодо заявлених позивачем вимог, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить ј частина квартири [ADDRESS] , в якій проживає відповідач, яка чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності, що підтверджується матеріалами справи. Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності, тому суд приходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення повністю: усунути перешкоди у користуванні правом власності [PERSON] шляхом вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 840,80 грн. відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved