Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивачі звернулись до Андрушівського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що їм на праві приватної власності по 1/2 частці кожному належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, але з осені 1997 року там не проживають, не оплачують комунальні послуги, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, та не приймають участі в утриманні житла. Відповідачі добровільно залишили місце реєстрації. Їх місцезнаходження позивачам невідоме. Оскільки [PERSON] та [PERSON] понад рік без поважних причин не проживають у належному позивачам будинку, останні просять суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник у судове засідання не з`явилися. Від представника позивачів, адвоката Божок Л.В. на адресу суду надійшла заява, в якій остання зазначила, що просить розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність позивачів, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання неодноразово не з`являлись, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. ст. 129-131 ЦПК України, про наявність поважних причин неявки суд не повідомляли, відзиву, заяв, клопотань не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, по 1/2 частці кожному, належить житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 5,6). У вказаному житловому приміщені зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8,25). З копії акту Нехворощанської сільської ради від 26.09.2016 та довідки Андрушівської міської ради № 94 від 02 березня 2021 року вбачається, що відповідачі з осені 1997 року за адресою: [ADDRESS] не проживають (а.с. 7,8). Відповідачі не оплачують комунальні послуги, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, та не приймають участі в утриманні житла. Вони добровільно залишили місце реєстрації та їх місцезнаходження позивачам невідоме. Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти ним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Наведене вище є підставою для визнання відповідачів, відповідно до вимог ст.ст. 391, 405 ЦК України такими, що втратили право користування житлом у зв`язку їх відсутністю без поважних причин понад один рік за місце проживання (реєстраці). Встановлених законом випадків збереження за ними права користування житловим будинком судом не встановлено. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зі змінами та доповненнями, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи вищевикладене суд задовольняє позов та визнає відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved