Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про відшкодування шкоди у зв?язку з дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу. Свої вимоги мотивував тим, що між Позивачем та страхувальником [PERSON] 10.03.2016 року укладено договір №28-2802-16-00031 обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 13.06.2016 року в м. Києві відбулась ДТП за участю ТЗ «Тайота» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та мотоциклу [NUMBER] під керуванням відповідача у справі. Згідно з довідкою Ф-2 та постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2016 року вищевказана ДТП відбулась внаслідок порушення обома водіями ПДР України та їх визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 14.06.2016 року страхувальник звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав усі необхідні документи. 21.07.2016 року позивачем на підставі висновків експертизи №0407, заяви було складено страховий акт №ДККА-51160 та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 193 501 грн. 37 коп., що підтверджується платіжним дорученням №13212 від 21.07.2016 року та №13370 від 22.07.2016 року. Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта» згідно полісу №АІ/1745876, 08.09.2016 року позивачем було направлено заяву на виплату страхового відшкодування №26558 до ПАТ НАСК «Оранта» по якій було виплачено 50 000 грн. 06.10.2016 року на адресу відповідача було направлено регресну вимогу №26698 з проханням в добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування в порядку регресу, однак відповідач залиши її поза увагою. Після виплати страхового відшкодування позивач отримав право вимоги до винуватця ДТП, тому і вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просив стягнути з відповідача 46 750.69 грн. по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок ДТП в порядку регресу. Та судові витрати у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заявленого позову в повному обсязі та просив суд про його задоволення, а також не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлявся судом про день та час розгляду справи за відомою суду адресою місця проживання та реєстрації, про що в матеріалах справи є відповідні докази. Суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявності зібраних по справі матеріалів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував також представник позивача. Вислухавши вступне слово представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між Позивачем та страхувальником [PERSON] 10.03.2016 року укладено договір №28-2802-16-00031 обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 13.06.2016 року в м. Києві відбулась ДТП за участю ТЗ «Тайота» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та мотоциклу [NUMBER] під керуванням відповідача у справі. Згідно з довідкою Ф-2 та постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2016 року вищевказана ДТП відбулась внаслідок порушення обома водіями ПДР України та їх визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 14.06.2016 року страхувальник звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав усі необхідні документи. 21.07.2016 року позивачем на підставі висновків експертизи №0407, заяви було складено страховий акт №ДККА-51160 та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 193 501 грн. 37 коп., що підтверджується платіжним дорученням №13212 від 21.07.2016 року та №13370 від 22.07.2016 року. Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта» згідно полісу №АІ/1745876, 08.09.2016 року позивачем було направлено заяву на виплату страхового відшкодування №26558 до ПАТ НАСК «Оранта» по якій було виплачено 50 000 грн. 06.10.2016 року на адресу відповідача було направлено регресну вимогу №26698 з проханням в добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування в порядку регресу, однак відповідач залиши її поза увагою. Після виплати страхового відшкодування позивач отримав право вимоги до винуватця ДТП, тому і вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просив стягнути з відповідача 46 750.69 грн. по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок ДТП в порядку регресу. Та судові витрати у справі. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно із ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. організації і громадяни, діяльність яких пов?язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов?язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Аналізуючи зазначені норми законодавства, роз»яснення, викладене в Постанові Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку про стягнення спричиненої матеріальної шкоди з відповідача, який на момент ДТП керував автомобілем та своїми діями завдав матеріальних збитків водію іншого автомобіля. Згідно ст. 36 ЗУ «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов»язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентованої виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Згідно із ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 600.00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved