Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 серпня 2011 року між сторонами було поділено спільне подружнє нерухоме майно по [ADDRESS] та йому виділено житловий будинок літера «А», сараї літера «В», «Г», вбиральню літера «Є», вигрібну яму № 3. Внаслідок укладання мирової угоди з [PERSON] та затвердженої ухвалою Новоселицького районного суду від 23 вересня 2016 року, він став власником частини присадибної земельної ділянки загальною площею 0,0958 га кадастровий номер [NUMBER], на якій розташовані всі його об'єкти нерухомого майна та рішенням сільської ради присвоєно адресну частину по [ADDRESS]. В той же час, огорожа вказаного домоволодіння залишилось неподіленою. Оскільки, огорожа № 12-13 знаходиться на частині земельної ділянки відповідачки [PERSON], а огорода № 4-9 на його земельній ділянці, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину огорожі у вказаному домоволодінні та виділити йому в натурі огорожу № 4-9, залишивши у власності [PERSON] огорожу № 12-13 в рахунок 1/2 частки майна нажитого колишнім подружжям. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду справи. Суд зі згоди позивача ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 серпня 2011 року між сторонами було поділено спільне подружнє нерухоме майно по [ADDRESS] та йому виділено житловий будинок літера «А», сараї літера «В», «Г», вбиральню літера «Є», вигрібну яму № 3. Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2016 року про визнання мирової угоди, в порядку розподілу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], позивачу [PERSON] залишилося у власності на праві приватної власності 1/1 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,0958 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на земельні ділянці по [ADDRESS] Чернівецької. Статтею 60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 2 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3. ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України, зокрема, передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи ту обставину, що нерухоме майно по [ADDRESS] було поділено між сторонами як спільне майно нажите колишнім подружжям, а огорожа залишилось неподіленою, то воно підлягає поділу між сторонами виходячи з рівності часток, тобто по 1/2 частці за кожним. Поділяючи спірну огорожу, суд виходить з того, що огорожа № 4-9 знаходиться на частині земельної ділянки, власником якої є позивач [PERSON], а огорожа № 12-13 знаходиться на земельний ділянці, власницею якої є відповідачка [PERSON]. Слід відмітити, що відповідно до відомостей наявних у технічному паспорті домоволодіння по [ADDRESS], вартість огорожі № 12-13 перевищує вартість огорожі № 4-9, однак зважаючи, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог, то питання щодо стягнення компенсації різниці вартості огорож, судом не вирішувалось. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 321, 328, 331, 368, 372, 377, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 68, 70, 71, 72 СК України, суд

Outcome: approved