Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона являється власником земельної ділянки площею 1,8453га в межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що між нею та ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки. В зв»язку з тим, що позивач не укладала жодних договорів оренди земельної ділянки з відповідачем та не уповноважувала інших осіб на такі дії, не надавала свою згоду на проведення державної реєстрації даного договору, та в силу ч.4 ст.81 ЗК України має відчужити дану земельну ділянку, а тому позивач просить суд визнати договір оренди земельної ділянки № б/н від 30.11.2015року недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію цього договору оренди від 23.12.2015року за № 27395380 та зобов»язати відповідача повернути власнику земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно. Причини неявки суду не відомі, заяв чи будь-яких інших клопотань до суду не надходило. На підставі положень ч. 4 ст. 169,ч.ч.1,2 ст. 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача не заперечив. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯД № 958520), який було видано на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.03.2007р., позивач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 1,8453га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського р-ну.(а/с14) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна № 53700464 від 22.02.2016року, вбачається, що державним реєстратором реєстраційної служби Білоцерківського МРУЮ [PERSON] 17.12.2015року здійснено державну реєстрацію договору оренди від 30.11.2015року, укладеного між позивачем та ТОВ «Агорофірма «Білоцерківська». Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації, що підтверджується паспортними даними (а.с.16-18). Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] вбачається, що вона жодних цивільно-правових договорів з фізичними та юридичними особами не укладала, в тому числі не укладала договору оренди б/н від 30.11.2015року з ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська». Усного або письмового дозволу на реєстрацію даного договору в реєстраційних органах не надавала (а.с.13). Згідно довіреності від 10.02.2016року, позивач доручила гр. [PERSON], яка проживає [INFO], продати належну їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 1, 8453га, кадастровий номер 3220489500:01:001:0003. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] посвідчила, що позивач являється їй двоюрідною сестрою, яка на даний час проживає в м.Томськ, [PERSON] Федерації, є громадянкою [PERSON]. Покійна матір позивача, яка була мешканкою с. Шкарівка в 2005 році укладала договір оренди цієї спірної земельної ділянки з відповідачем строком на 10років, строк дії даного договору закінчився в жовтні 2015року. В 2015 році позивач не приїздила з [PERSON], нового договору оренди своєї земельної ділянки не укладала, а як власник земельної ділянки уповноважила відповідно до чинного законодавства України продати цю земельну ділянку. В лютому 2016року позивач уповноважила розпоряджатися своєю земельною ділянкою [PERSON] і виявилося, що в грудні 2015 року було зареєстровано спірний договір оренди. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Згідно до ст.. 6 Закону України «Про оренду землі» Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. ( Частина перша статті 6 із змінами, внесеними згідно із Законом N 1509-VI ( 1509-17 ) від 11.06.2009 ). Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 16 даного Закону Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1ст.202 ЦК України). Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, як було встановлено судом та не заперечене стороною відповідача, - договір оренди б\\н від 30.11.2015 року не відповідав волі власника земельної ділянки. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору (ст..627 ЦК України). Крім того, як було зазначено вище, позивач є громадянкою іншої держави та згідно вимог ч.4 ст. 81 ЗК України мала відчужити успадковану земельну ділянку, а не передати в оренду. Позивач прийняла в спадщину в 2007 році вказану земельну ділянку, яка на той час вже перебувала в оренді відповідача, строк дії оренди закінчився в 2015 році і, як було встановлено судом, позивач уповноважила гр. [PERSON] відчужити земельну ділянку розміром 1,8453, кадастровий номер 3220489500:01:001:0003, яка розташована в межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району. Вказане підтверджується довіреністю на продаж від 10.02.2016 року (а.с.15). Так, згідно ч.4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд вважає, що відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним спірний договір оренди б\\н від 30.11.2015року. Згідно частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що зазначений договір оренди земельної ділянки визнається недійсним, підлягає скасуванню й рішення реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію цього договору оренди. Нормами частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»передбачено, зокрема, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ст. 410 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, проаналізувавши все вищенаведене суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права узгоджується з нормами діючого законодавства та встановленими по справі обставинами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судових витрат по справі 1653,60 грн. На підставі викладеного ,

Outcome: approved