Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що відповідно до договору дарування від 03.07.1992 року вона є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS]. Крім позивача в зазначеному вище помешканні також зареєстрований її син - [PERSON], [INFO] який фактично в квартирі не проживає, оскільки у 2003 році він виїхав до м.Донецьк на постійне місце проживання. З 2003 року по грудень 2013 року відповідач періодично приїжджав до м.Торецьк, однак з грудня 2013 року він більше у вказаному житлі не з'являвся, його особистих речей в належній позивачу квартирі немає. На прохання позивача приїхати та знятися з реєстрації у вказаному житлі, відповідач відповів відмовою. Позивач проживає в квартирі сама, несе всі витрати щодо її утримання та сплати комунальних послуг, та у зв'язку з реєстрацією у вказаному будинку відповідача, позивач позбавлена права оформлення пільг, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг. Позивач вказує, що визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом необхідно їй для того, щоб зняти [PERSON] з реєстрації , та в подальшому оформити пільги щодо сплати комунальних послуг. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення, виданого начальником бюро технічної інвентаризації м.Горлівки (а.с.9), [PERSON] є власником житлової [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.07.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Охріменко В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3747 (а.с. 7-8). Відповідно довідки про склад сім'ї № б\\н від 09.08.2018 року, яка видана комунальним підприємством «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради, в [ADDRESS] власником якого є [PERSON], також зареєстрований її син - [PERSON], 1984 року народження (а.с.13). Судом встановлено, що з 2013 року відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні у зв'язку з тим, що він виїхав до м.Донецьк , що підтверджується актом про не проживання від 14.08.2018 року, складеного та підписного секретарем Залізної міської ради [PERSON], та головою вуличного комітету [PERSON] (а.с.14). Таким чином, позивач [PERSON], як власник вказаного житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися даним будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] в будинку [PERSON] обмежує права останньої, як власника, і вона на підставі ч.3 ст.346 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору, тож сума судового збору в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved