Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 30.10.2015 року померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами в селі Мала Сквирка Білоцерківського району по вулиці Городиській,11, [PERSON] залишила заповіт на все належне їй майно на імя позивача, він прийняв спадщину після смерті матері у встановлений строк, інші спадкоємці відсутні, але постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначене спадкове майно, оскільки відсутній правовстановлюючий документ про право власності на даний будинок та державна реєстрація права власності на спадкове майно не проведена. А тому позивач просив суд визнати за ним право власності на спадкове майно: житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами в селі Мала Сквирка, вулиця Городиська,11, Білоцерківського району Київської області після померлої 30.10.2015 року [PERSON]. В судовому засіданні представником позивача було подано письмову заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просить суд визнати за позивачем право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами в селі Мала Сквирка, вулиця Городиська,11, Білоцерківського району Київської області, а саме: на 1/2 частину після смерті [PERSON], який помер 28.01.2007 року; на 1/2 частину після смерті [PERSON], яка померла 30.10.2015 року. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та про визнання позову. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 30 жовтня 2015 року померла [PERSON] мати позивача, що стверджується копією свідоцтва про її смерть, копією свідоцтва про народження позивача та копією свідоцтва про укладення шлюбу між батьками позивача. 03.07.2015 року [PERSON], яка проживала [INFO], заповіла все належне їй майно на імя позивача [PERSON], що слідує з копії заповіту, посвідченого секретарем Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 22. З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2015 року Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою Київської області відкрито спадкову справу № 473/2015 після смерті [PERSON] на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, що стверджується копією вказаної спадкової справи. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину після смерті матері, як спадкоємець за заповітом, інші спадкоємці за законом чи за заповітом відсутні. За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно матеріалів спадкової справи, 21.01.2017 року на імя [PERSON] державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 1,9600 га , яка розташована на території Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що слідує з копії цього свідоцтва, зареєстровано в реєстрі за № 1-32. В судовому засіданні встановлено, що до складу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 11 по вулиці Городиська в селі Мала Сквирка Білоцерківського району Київської області загальною площею 114,20 кв.м, житлова площа -73,50 кв.м. Згідно копій довідок Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», копії технічного паспорта на даний будинок, житловий будинок 1973 року забудови, самочинного будівництва та перепланування при обстеженні техніком БТІ 25.11.2016 року не виявлено; право власності на будинок не зареєстровано. Державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області відмовлено позивачу в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок через відсутність зареєстрованого права власності на імя спадкодавця на нерухоме майно, що вбачається з копії постанови нотаріуса від 21.01.2017 року за № 91/02-31. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць /п.1.3/. А відповідно до п.1.4 цього Положення, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно -це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у звязку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням обєктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. А згідно ст.4 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Тобто, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Такі правові висновки викладені в [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Як вказано вище в рішенні, нотаріусом відмовлено позивачу в оформленні спадкових право на нерухоме майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка була чинною на дату введення спірного будинку в експлуатацію, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Вказана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно довідки виконавчого комітету Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 17.01.2017 року № 02-33/14, житловий будинок по вулиці Городиська,11 в селі Мала Сквирка Білоцерківського району згідно погосподарських книг Яблунівської сільської ради з 1973 року по 28.01.2007 року значився за [PERSON]; з 29.01.2007 року по 30.10.2015 року /до дня смерті/ - за його дружиною [PERSON]. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] батько позивача, помер 28 січня 2007 року. Згідно витягу зі Спадкового реєстру № 46493239 від 21.01.2017 року інформація щодо відкриття спадкової справи після його смерті відсутня; заповіту померлий не залишав; але спадщину після його смерті прийняли [PERSON] дружина спадкодавця та позивач [PERSON] син спадкодавця, оскільки були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем у спадковому будинку, на що вказано в постанові нотаріуса від 21.01.2017 року. За ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними /ч.1 ст.1267 ЦК України/. Отже, згідно положень наведених правових норм, позивач та його мати прийняли спадщину за законом після смерті [PERSON] на вказаний вище житловий будинок по 1/2 частині кожний. Після смерті [PERSON] позивач прийняв спадщину за заповітом на належну їй 1/2 частину житлового будинку. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом і вказано вище, позивач прийняв спадщину після смерті батьків, як спадкоємець першої черги за законом та спадкоємець за заповітом. А тому суд вважає, що до нього перейшло право на спадкування зазначеного нерухомого майна, але він позбавлений можливості оформити свої спадкові права на будинок у нотаріальному порядку. Отже, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]

Outcome: approved