Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Вишенька, вул.Шкільна, 14, Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а членами такого були: [PERSON] (голова двору (мати, баба позивачів) та вони (позивачі). Вважають, що кожному з них належало по 1/5 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Вказують, що 12.04.2006р. померла [PERSON] (мати, баба позивачів), котра за життя своїм майном не розпорядилася. Належне спадкодавцю [PERSON] майно, в тому числі 1/5 частку в спірному житловому будинку, успадкувала позивачка [PERSON], якій рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 17.09.2015р. визначили додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Зазначають, що позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом і їй видали свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна: земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності ТзОВ ім.І.Вишенського в розмірі 1,67га без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Однак у видачі свідоцтва на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами нотаріус їй відмовив через відсутність на такий правовстановлюючих документів. З огляду на наведені обставини, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, позивачкою [PERSON], право власності на 2/5 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №14 по вул.Шкільна в с.Вишенька Мостиського району Львівської області, зокрема на 1/5 частку такого як належну їй частку в колгоспному дворі, 1/5 частку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], а за ними, позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] - право власності по 1/5 частці спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №14 по вул.Шкільна в с.Вишенька Мостиського району Львівської області як належні їм частки в колгоспному дворі. Позивачі [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON]в судове засідання не зявилися та не повідомили про причини своєї неявки, однак представник позивачів адвокат [PERSON] подала на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить справу слухати у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте подала копії сторінок спадкової справи за №130/2015, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 12.04.2006р., інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 15.01.2019р. №54748452, та просила розглядати дану цивільну справу у її відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Шкільна, 14 в с.Вишенька Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON], а членами такого, як вважає суд: її дочка [PERSON], онука [PERSON], онук [PERSON], та дочка [PERSON], що підтверджується випискою із по господарської книги по с.Вишенька №144 від 03.09.2018р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто кожен на 1/5 частину будинковолодіння по вул.Шкільна, 14 в с.Вишенька Мостиського району Львівської області. 12.04.2006 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON], входило право власності на 1/5 ідеальні частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №14 по вул.Шкільна в с.Вишенька Мостиського району Львівської області. Матеріалами справи підтверджено, що спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася. У звязку з відсутністю заповіту право на спадкування отримали спадкоємці першої черги спадкування за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом, яка прийняла дану спадщину, являється дочка спадкодавця [PERSON] [PERSON], позивач по справі. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 17.09.2015р. у справі №448/907/15-ц позивачці [PERSON] надано додатковий строк в три місяці для подання нею в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини, що відкрилась внаслідок смерті [PERSON], яка померла 12.04.2006р. Так, позивачка 30.11.2015р. звернулась до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. З матеріалів спадкової справи №130/2015 вбачається, що 30.12.2015р. приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на імя дочки спадкодавця [PERSON] [PERSON] (позивачці). Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності ТзОВ ім.І.Вишенського в розмірі 1,67га без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала спадкоємцю на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН №5341153 від 27.11.2015р.. Інший спадкоємець першої черги спадкування за законом дочка спадкодавця [PERSON] [PERSON] (позивач по справі) у встановлений законом строк не вчинила жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини. Як після смерті матері позивач [PERSON] з метою оформлення своїх спадкових справ зверталася до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину - на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами чи його частину нотаріус їй відмовив через відсутність правовстановлюючих документів. З огляду на наведені обставини, позивачі з метою захисту своїх майнових прав звернулися до суду із зазначеним позовом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчується на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначеніст.19Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на обєкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок за №14 по вул.Шкільна в с.Вишенька Мостиського району Львівської області та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв'язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копіями сторінок спадкової справи №130/2015, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 12.04.2006р.; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 15.01.2019р. №54748452; довідкою виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області за №1545 від 31.08.2018р.; рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 17.09.2015р. про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини; лист-відмова приватного нотаріуса Мостиського нотаріального округу [PERSON] від 14.09.2018р. №183/02-14; копією технічного паспорта на житловий будинок №14 по вул.Шкільна в с.Вишенька Мостиського району Львівської області;іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачами права власності на спірне майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Шкільна,14 в с.Вишенька Мостиського району Львівської області, зокрема: за позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на 1/5 ідеальну частину такого за кожним, яка належала їм як членам колгоспного двору; за позивачем [PERSON] - право власності на 2/5 ідеальні частини такого (1/5 ідеальна частина, що належала їй як члену колгоспного двору + 1/5 ідеальна частина, яку вона успадкувала після смерті матері [PERSON]І.).

Outcome: approved