Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку розташованого в [ADDRESS], Голопристанського району Херсонської області. У вказаному помешканні зареєстрована відповідачка, яка є його донькою, однак з 2011 року за місцем реєстрації не проживає. На теперішній час позивач має намір продати свою нерухомість. Проте наявність реєстрації відповідача створює йому перешкоди при здійсненні даних дій, оскільки покупці не бажають купувати будинок з реєстрацією в ньому сторонніх осіб. В зв'язку з цим, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування його житлом, оскільки вказана особа понад рік без поважних причин відсутня за місцем реєстрації. [PERSON] відзив на позовну заяву не подавала. Вивчивши наявні у справі матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] Голопристанського району Херсонської області на підставі договору дарування від 21.03.2006 року. Право власності [PERSON] зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним витягом. Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Як вбачається з довідки виданої Долматівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області від 15.01.2018 року, [PERSON] 1985 р.н. зареєстрована в домоволодінні батька [PERSON] по [ADDRESS], але фактично з 2011 року проживає в [ADDRESS]. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. Таким чином, в зв'язку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації понад 1 рік, остання втратила право на користування житловим приміщенням [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved