Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 17.11.2007 Краснолуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського управління юстиції, актовий запис №691; після розірвання шлюбу просить залишити прізвище «[PERSON]». В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 17 листопада 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Але останнім часом сімейне життя у них не склалось, досить довго між ними були непорозуміння та суперечки, спільне життя стало неможливим, що призвело до фактичного розірвання шлюбних відносин. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Збереження шлюбу не можливе. Суперечки щодо майна і проживання дитини не має, дитина буде проживати разом з позивачем. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13.06.2018 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 20.07.2018. Позивач в підготовче судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, також позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Матеріалами справи встановлено, що з 17 листопада 2007 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕД №057282, виданим 17 листопада 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №691. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 18 березня 2010 року виконавчим комітетом Петровської міської ради м. Петровське, м.Красний Луч Луганської області. Позивач [PERSON] після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище отримане після реєстрації шлюбу "[PERSON]". Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 352,40 грн. Решту сплаченого судового збору стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved