Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Куп'янський районний відділ ГУ ДМС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS], у вказаному будинку зареєстрований [PERSON], який фактично не проживає у спірному будинку з 22.11.2011 р.. Як зазначає позивач [PERSON] поїхав на інше постійне місце проживання, з реєстраційного обліку не знявся, вклоняється від зустрічі з позивачем, у зв'язку з чим [PERSON] вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач у судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити, пояснивши, що проживає у цивільному шлюбі з [PERSON], яка є рідною матір'ю відповідача. Приблизно три роки тому на прохання [PERSON], прописав його у власному будинку, оскільки останній навчався у 27 училищі і йому необхідна була реєстрація для отримання житла в гуртожитку. У спірному будинку відповідач ніколи не мешкав, інколи приходи переночувати, на даний час речей відповідача у будинку не має, де він мешкає не відомо. Відповідач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час слухання справи, оскільки відповідно до ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився надав до суду заяву в якій просив справу розглянути у його відсутність, зазначивши, що з рішенням суду будуть згодні. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.11.1987 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]., це також підтверджується копією технічного паспорту від 08.07.1997 р. (а.с. 7-10). Відповідно до відповідей Курилівського сільського голови від 20.11.2013 р. та начальника адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС в Харківській області від 14.02.2014 р. - [PERSON] з 07.10.2009 р. зареєстрований за адресою [ADDRESS]. (а.с. 5,13) Актом (не) проживання громадянина за місцем його реєстрації від 20.11.2013, встановлено, що [PERSON] з листопада 2011 року не проживає за адресою [ADDRESS].(а.с. 6) Свідки [PERSON] і [PERSON], сусіди позивача, у судовому засіданні повідомили, що [PERSON] не проживає у даному будинку, та взагалі не мешкав у ньому, інколи приходив переночувати. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та в ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено,що вправо власності є непорушним. В силу ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У судовому засіданні було встановлено, що позивач прописав сина своєї співмешканки, на його прохання з метою отримання останнім житла у гуртожитку. Тобто між позивачем та відповідачем була встановлена домовленість згідно якої, після отримання житла у гуртожитку він повинен був знятися з реєстрації. Також було встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не мешкав у спірному будинку, а іноді приходив переночувати, а отже з цього виходить, що будинок [ADDRESS] не був постійним місцем проживання відповідача. Спільне господарство з позивачем [PERSON] також не вів. Докази поважності причин не проживання у спірному приміщенні, у порушенні ст. 60 ЦПК України, відповідачем до суду надані не були. Тому враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що наявність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, а також позивач є власником будинку, і той факт, що в нього зареєстрований син співмешканки, перешкоджає йому належним чином користуватись своїм майном, що суд вважає не припустимим, оскільки це порушує конституційні права позивача, у зв'язку з чим задовольняє позовні вимоги [PERSON]

Outcome: approved