Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який було розірвано 23.04.2012 року. За час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССІ №412384 від 26.06.2008 року. Просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на Ѕ частину зазначеної квартири та за відповідачем - на Ѕ частину квартири. До закінчення підготовчого засідання позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила продовжити строк позовної давності. Після закінчення визначеного відповідачу строку для подання відзиву на позовну заяву, представником відповідача було подано відзив, в якому, заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], просив застосувати строк позовної давності. В судове засідання позивач не з'явилася, надавши до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи без їх участі. З позовом не згодні. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 14.05.2006 року виконавчим комітетом Гонорівської сільської ради Піщанського району Вінницької області. У період шлюбу відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14.06.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори. Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 23.04.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо пропуску строку позовної давності на звернення до суду. Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В той же час, абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз'яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). При цьому, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] до цього часу зареєстрована у придбаній сторонами під час перебування у шлюбі квартирі, матеріали справи не містять даних про те, що її права, як співвласника даної квартири, були порушені протягом трьох років до дня звернення із даним позовом до суду, а тому строк позовної давності позивачем на звернення до суду не пропущено. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.05.2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Окрім цього, самим відповідачем [PERSON], до матеріалів справи не долучені належні та допустимі докази пропуску строку позовної давності, що у свою чергу є підставою для визнання необґрунтованою твердження відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності. Судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем під час шлюбу з позивачем. Разом із тим, відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі відсутні. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази як кожного окремо так і їх в сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, приймаючи до уваги те, що спірна квартира була придбана у період перебування та проживання сторонами у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved