Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернулася в суд із зазначеним позовом, вказуючи, що вона як спадкоємець за законом є власником житлового будинку [ADDRESS] після смерті [INFO] року батька [PERSON], який придбав вказаний житловий будинок згідно договору купівлі-продажу від 10.11.2005 року у відповідача. Вона зареєструвала право власності на будинок у встановленому порядку, однак не може вирішити питання щодо земельної ділянки для обслуговування цього будинку розміром 0,25 га, оскільки як повідомила сільська рада вказана земельна ділянка належить відповідачу на підставі державного акта [NUMBER] від 31.01.2006 року. Посилаючись на положення ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України просить визнати за нею право власності на цю земельну ділянку, припинивши право власності відповідача та скасувати (визнати недійсним) державний акт на цю земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивача її вимоги підтримала повністю, згідна на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася в черговий раз, повідомлялася у встановленому порядку про час і місце розгляду справи (а.с.28, 40, 41), однак про причини неявки суд не повідомила, в зв'язку з чим, відповідно до ст.224 ЦПК України є підстави для заочного розгляду справи, а враховуючи, згоду представника позивача винесено ухвалу протокольної форми про заочний розгляд. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2005 року відповідач [PERSON] продала батькові позивача [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS]. В подальшому позивач як спадкоємець за законом після смерті [INFO] року батька [PERSON] 13.10.2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, зареєструвавши за собою право власності на нього (а.с.4-7). В той же час відповідачу [PERSON] згідно Державного акта серії [NUMBER] на праві власності належить земельна ділянка [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування жилового будинку [ADDRESS] (а.с.11), однак при укладенні договору купівлі-продажу від 10.11.2005 року між [PERSON] та [PERSON] не вирішувалося питання щодо долі цієї земельної ділянки. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003 року, згідно із ст.377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК України Законом України від 27.04.2007 року №997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Такі правові положення також зазначені в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року). Разом з тим, слід враховувати Правову позицію Верховного суду України, викладену в Постанові від 11.11.2015 року (справа №6-2цс15), згідно якої при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, за нормами ст.120 ЗК України визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчудження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За таких обставин, оскільки [PERSON] згідно договору купівлі-продажу будинку від 10.11.2005 року став власником житлового будинку [ADDRESS], тому він мав право і на земельну ділянку розміром 0,25 га для обслуговування цього житлового будинку, яка відповідно ввійшла в склад спадщини після його смерті, а після його смерті спадщину прийняла позивач, однак відповідач отримала Державний акт на цю земельну ділянку 31.01.2006 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, в зв'язку з чим на підставі викладеного вимоги позивача є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved