Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивачі, звернулися до суду з вищезазначеним позовом та просять постановити рішення, яким: Визнати за [PERSON] , право власності: - на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членом колишнього колгоспного двору; - на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності за кожним окремо на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членами колишнього колгоспного двору. У подальшому позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги (а.с.113-116), та окрім іншого просила встановити юридичний факт, а саме що заповіт, посвідчений 26 червня 2017 року секретарем виконавчого комітету Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №24, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] дійсно належить [PERSON] , [INFO] , уродженці с. Виноградівка Болградського району Одеської області, паспорт серії [NUMBER] виданий 28 липня 1997 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер [NUMBER] . В обґрунтування вимог зазначають, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , але не може оформити спадщину, так як спадкодавець за життя не отримала правовстановлюючого документу на належну їй частку житлового будинку. Також, при складанні заповіту, нотаріусом було допущено помилку в написанні її імені і по батькові українською мовою « [PERSON] », в з`язку з чим є необхідність встановити юридичний факт. Окрім того, всі позивачі є власниками домоволодіння як члени колишнього колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS] , проте не можуть належним чином зареєструвати своє право власності на частки вказаного домоволодіння в зв`язку з відмовою державного реєстратора. Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.51,85). Подали до суду кожен окремо заяви про підтримання позовних вимог, та розгляд справи за їх відсутності (а.с.90, 93-94, 95-97, 98, 124, 125, 126, 127). Відповідач Виноградівська сільська рада Болградського району Одеської області,\~ до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.51). Позовні вимоги визнала\~ у повному обсязі, просив\~ розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну\~ заяву до суду (а.с.53,121). \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] - до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.51, 54, 120). Позовні вимоги визнала\~ у повному обсязі, просила\~ розглянути справу без її участі, про що надала відповідну\~ заяву до суду (а.с.86-89). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідачі визнають позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією\~ з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину\~ на\~ нерухоме\~ майно.\~\~ Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що\~ право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За ч.2 ст.182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору [PERSON] , її син [PERSON] , дружина сина [PERSON] , онуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/6 частині вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, що також підтверджується довідкою № 880/02-39 від 26.12.2018 року, виданою Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі запису в погосподарській книзі за особовим рахунком № [NUMBER] (а.с.45). Позивачі мали намір зареєструвати належне їм право власності, проте отримали рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.41-44). Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст.182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.10 Порядку заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. У відповідності з п.26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками кожен своєї частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не можуть зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] ,\~ запис акту про смерть №03 від 01 лютого 2012 року, складений Виконавчим комітетом Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.29). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила 1/6 частка житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою:\~ [ADDRESS] . Згідно рішення Болградського районного суду Одеської області по справі №497/1848/14-ц від 23.07.2014 року визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності за кожним окремо на 1/36 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.33). Ухвалою Болградського районного суду Одеської області за справою №497/1848/14-ц від 15.01.2019 року виправлено описку у рішенні Болградського районного суду в цій справі від 23.07.2014 року та визначено, що у рішенні суду слід правильно читати: визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності за кожним окремо на 1/30 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.36). Згідно ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішення набрало законної сили 01.08.2014 року. Ухвала набрала законної сили 31.01.2019 року. [INFO] померла [PERSON] ,\~ запис акту про смерть №444 від 21.06.2018 року, складений Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] (а.с.25). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила 1/6 частка житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою:\~ [ADDRESS] . Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , посвідченим секретарем Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області\~26.06.2017\~ року, зареєстрованим в реєстрі за № 24 є [PERSON] ,\~позивач\~ по справі, проте нотаріусом було допущено помилку в написанні українською мовою імені та по батькові спадкоємця (а.с.26). З матеріалів спадкової справи №137/2018, надісланої приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявами від 01.08.2018 року до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а також [PERSON] , яка відмовилась про прийняття спадщини за законом та [PERSON] (а.с.55-83). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до\~ч.1,\~ч.3,\~ч.5\~ст.1268\~ЦК України\~спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Щодо встановлення юридичного факту. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пункт 6 частини першої ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Відповідно до заповіту посвідченого 26 червня 2017 року секретарем виконавчого комітету Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №24, складений [PERSON] , [INFO] на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка заповіла 1/6 частину домоволодіння з господарськими спорудами, що розташовано по [ADDRESS] , та в якому невірно зазначено ім`я та по батькові спадкоємця " [PERSON] а не " [PERSON] . Згідно паспорту громадянки України серії [NUMBER] , виданого 28 липня 1997 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області ім`я та по батькові спадкоємця зазначено « [PERSON] , [INFO] , цим паспортом позивач користується з 1997 року, в тому числі і на час складання заповіту (а.с.11). А відтак, вбачається наявність допущеної помилки в написанні імені та по батькові спадкоємця. Саме дана обставина перешкоджає позивачу належним чином оформити право на спадщину. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку щодо встановленого факту, а саме, що заповіт, посвідчений 26 червня 2017 року секретарем виконавчого комітету Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №24, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] дійсно належить [PERSON] , [INFO] , уродженці с. Виноградівка Болградського району Одеської області, паспорт серії [NUMBER] виданий 28 липня 1997 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер [NUMBER] . За викладених обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Підсумовуючи все вище викладене, при розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності, а тому суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів про визнання права власності як за членами колгоспного двору, так і в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved