Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] , а членами такого її дочка [PERSON] , зять [PERSON] , онук [PERSON] та онук [PERSON] . Вважають, що кожному з них відповідно належало по 1/5 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Вказують, що [INFO] померла [PERSON] (дружина, матір позивачів), після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/5 частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, яка належала їй як члену колгоспного двору. Стверджують, що спадщину спадкодавця [PERSON] прийняли вони (позивачі), а також їх матір [PERSON] (тобто кожен по 1/20 частці (1/5:4)), факт прийняття ними спадщини підтверджується спільним проживанням на час смерті разом із спадкодавцем. Зазначають, що [INFO] померла [PERSON] (баба, теща позивачів), яка за свого життя своїм майном розпорядилася, склавши заповіт на ім`я свого онука [PERSON] (позивача). Стверджують, що після смерті такої відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/4 частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (1/5 частка, яка належала їй як члену колгоспного двору, + 1/20 - яку така успадкувала після смерті своєї дочки [PERSON] ). Вказують, що спадщину спадкодавця [PERSON] позивач [PERSON] прийняв, факт прийняття ним спадщини підтверджується спільним проживанням на час смерті разом із спадкодавцем та заявою про прийняття спадщини, поданою до нотаріуса. Стверджують, що нотаріус відмовив позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів на дане майно, роз`яснивши право на звернення до суду із відповідним позовом. З огляду на наведене, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за: позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (1/5 частка - яка належала йому як члену колгоспного двору, 1/20 частка - в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , 1/4 частка - в порядку спадкування після смерті баби [PERSON] ); за позивачами [PERSON] , [PERSON] право власності по 1/4 частці спірного будинковолодіння (1/5 частка - яка належала їм як членам колгоспного двору, + 1/20 частка - в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ). Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, а подали через канцелярію суду письмові заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять розглядати справу у їх відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у їх відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубара О.С. в судове засідання не з`явилася, проте подала копії сторінок спадкової справи №31/2019, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи - в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення №01-16/132 від 18.05.2020р.; інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), (заповіти/спадкові договори) від 18.05.2020р. №60218316 та № [NUMBER] , згідно яких після смерті спадкодавця [PERSON] , котра померла [INFO] , спадкова справа не заводилась, заповіт за життя останньою не складався. Просив розглядати дану справу у його (представника) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] , а членами такого, як вважає суд, її дочка [PERSON] , зять [PERSON] , онук [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №1375 від 07.11.2019р. про суспільну групу двору та склад його членів станом на 1988-1991рр. та копією витягу із погосподарської книги за 1986-1991р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен на 1/5 частку будинковолодіння [ADDRESS] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (дружини та матері позивачів). До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило право на 1/5 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало їй як члену колгоспного двору. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №1375 від 07.11.2019р., спадкодавець [PERSON] , котра померла [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом з нею за вказаною адресою проживали: її матір [PERSON] , чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] та онук [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №60218316 від 18.05.2020р. та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №60218331 від 18.05.2020р., - спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилася, заповіт останньою не складався. Так, її матір [PERSON] , чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] є у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги спадкування за законом. Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч.1 ст.1270 ЦК України, такі не заявили про відмову від даної спадщини. Судом не здобуто доказів, що є інші спадкоємці першої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину. Враховуючи наведене, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі 1/5 частку спірного будинковолодіння, яке належало їй як члену колгоспного двору, у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України успадкували у рівних частках саме її матір [PERSON] , чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , як спадкоємці першої черги спадкування за законом, тобто кожен по 1/20 частці (1/5:4). Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] , - теща, баба позивачів [PERSON] та позивачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] стали фактичними власниками спірного будинковолодіння, тобто кожен по 1/4 частці у такому (1/5 частка, що належала їм як членам колгоспного двору,+ 1/20 частка, яку вони успадкували після смерті [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (баби, тещі позивачів). До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило право на 1/4 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] : 1/5 частка, що належала їй як члену колгоспного двору; 1/20 частка, яку вона успадкувала після смерті дочки [PERSON] . Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася, а саме 21.12.2018 року склала заповіт, яким усе свої майно заповіла своєму онукові [PERSON] (позивачу). Даний заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі за №8-45. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 31.10.2019р. №1356, спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом із нею за вказаною адресою проживали її онуки [PERSON] і [PERSON] , зять [PERSON] , правнук [PERSON] . Як вбачається із матеріалів справи, зокрема копій сторінок спадкової справи №31/2019р., заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , її онук (позивач [PERSON] ) у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубари О.С. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом та отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із приватизованої земельної ділянки кадастровий номер 4622480800:07:000:0031, площею 3,3249га, розташованої на території Берегівської сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто, в силу ст.1269 ЦК України, позивач [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] (баби). Судом не встановлено інших спадкоємців, котрі б мали право на обов`язкову частку у спадщині спадкодавця [PERSON] та які б прийняли таку. Отже, позивач [PERSON] став фактичним власником 1/2 частки спірного будинковолодіння: 1/5 частка, що належала йому як члену колгоспного двору, + 1/20 частка, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] ,+ 1/4 частки, яку він успадкував після смерті баби [PERSON] . При цьому, приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубара О.С. було відмовлено позивачу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дане спадкове майно - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] Нотаріус роз`яснив позивачу [PERSON] можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтва про смерть та заповіту спадкодавця [PERSON] ; копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією сторінок спадкової справи №31/2019, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; листом-повідомленням приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Кубари О.С. від 13.02.2020р. №24/02-14, адресованого позивачу [PERSON] , про відмову в оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), (заповіти/спадкові договори) від 18.05.2020р. №60218316 та № [NUMBER] , згідно яких після смерті спадкодавця [PERSON] , котра померла [INFO] , спадкова справа не заводилась, заповіт за життя останньою не складався; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №1375 від 07.11.2019р., про належність спірного будинковолодіння до суспільної групи та склад його членів станом на 1988-1991рр., і склад сім`ї на час смерті спадкодавець [PERSON] , котра померла [INFO] ; копією довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 31.10.2019р. №1356, про склад сім`ї на час смерті спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] ; копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; копіями паспортів, свідоцтв про народження позивачів; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачами права власності на спірне майно - будинковолодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) [ADDRESS] , зокрема: за позивачем [PERSON] - права власності на 1/2 ідеальну частку такого (1/5 частка, що належала йому як члену колгоспного двору + 1/20 частка, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] + 1/4 частку, яку він успадкував після смерті баби [PERSON] ); за позивачами [PERSON] і [PERSON] - права власності по 1/4 ідеальній частці (1/5 частка, що належала їм як членам колгоспного двору, + 1/20 частка, яку вони успадкували після смерті матері, дружини [PERSON] ). Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1422 грн. 50 коп., що підтверджується поданою позивачем квитанцією №ПН1030115 від 29.04.2020р. (платник: [PERSON] , банк платника: АТ АКБ «Львів»). Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 1 статті 4 цього Закону передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Так, позивачем [PERSON] була заявлена вимога про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Згідно довідки КП «Мостиське РБТІ» вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 142246 грн. Таким чином, позивач [PERSON] повинен був сплатити за подання до суду даної позовної заяви, а саме про визнання за ним права власності на Ѕ частку спірного будинковолодіння, судовий збір в розмірі 840,8 грн. Отже, позивачем [PERSON] надміру сплачено судовий збір у сумі 581,7 грн (1422,5-840,8=581,7). Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч.5 ст.7 Закону України «Про судовий збір»). Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачу [PERSON] з державного бюджету надміру сплачений судовий збір у сумі 581,7 грн.

Outcome: approved