Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою і просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку заробітної плати з 28.04.2014 року по 04.03.2014 року в сумі 25303,35 грн., мотивуючи тим, що він працював у відповідача і при звільненні 28.02.2014 року з ним не розрахувалися. Він неодноразово звертався до відповідача з зверненнями виплатити існуючу заборгованість по заробітній платі. Однак, заборгованість йому не виплачено до даного часу. В судове засідання позивач не з'явився, але надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі. Свої позовні вимоги підтримав. Погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи у його відсутність не клопотав. Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач працював у відповідача і був звільнений 28.02.2014 року у зв»язку з ліквідацією підприємства, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача. На час звільнення позивачу не було виплачено 6501 грн. 24 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2014 року по 28.02.2014 року, яку не виплачено до даного часу. Зважаючи на даний факт, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно правової позиції висловленої ВСУ в постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 12, за положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у пункті 27 вказав, що відповідно до правил глави XV Кодексу законів про працю порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд, тобто суд загальної юрисдикції. Таким чином, справи можуть бути порушені та рішення судів про стягнення заробітної плати можуть бути прийняті судами загальної юрисдикції як до порушення провадження у справі про банкрутство, так і на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Рішенням Овруцького районного суду від 28 квітня 2014 року стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Овручм'ясо» на користь [PERSON] заборговану заробітну плату в сумі 6501 грн. 24 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3177 грн. 63 коп. ( за період з 01.03.2014 року по 07.04.2014 року) та моральну шкоду в сумі 524 грн. Відповідачем заборгованість по заробітній платі не погашено до даного часу і рішення суду не виконане. На підставі викладеного, розрахунок середнього заробітку за час затримки у розрахунку слід проводити за час затримки, як зазначив позивач з 28.04.2014 року, який складає на час розгляду справи у суді: 117,69 грн. (середній заробіток за 1 робочий день) х 215 (робочі дні з 28.04.2014 року по 04.03.2015 року) = 25303 грн. 35 коп. (середній заробіток за весь час затримки при п'ятиденному робочому тижні), а тому вказана сума також підлягає стягненню з відповідача. З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 253 грн. 03 коп. в доход держави.

Outcome: approved