Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом. Вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS]. У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі - її син із сім'єю. Відповідачі з 2014 року в будинку не мешкають, особистих речей не мають, фактично проживають за іншою адресою. Через реєстрацію відповідачів вона не має можливості оформити субсидію, у зв'язку з чим просив визнати відповідачів та неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У судове засідання позивач не з'явилася, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягала. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, надали письмову заяву, у якій зазначили, що позовні вимоги визнають. Суд, беручи до уваги думку сторін, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2012 року [PERSON] є власницею будинок [ADDRESS] (а.с.7-9). Відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] з 12.09.1995р., [PERSON] з 05.12.2003р., [PERSON] з 20.03.2002р., [PERSON] з 18.10.2007 (а.с. 10-12). У вересні 2014 року добровільно виїхали та фактично в будинку не проживають, своїх речей не мають, що підтверджено актами перевірки фактичного проживання від 24.04.2018р., від 04.03.2019р.. Згідно ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] фактично з 2014 року проживає разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст.. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Ураховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд вважає підтвердженим факт не проживання відповідачів більше одного року в будинку [ADDRESS] без поважних причин, своїх особистих речей в будинку вони не має, а тому [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі ст.ст. 29, 316, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved